Jean-Louis Adorsen

Cast-off

og andre kriminelle
fortellinger

adorsen.no

Jean-Louis Adorsen 
Høstmørke 2017
 Høstmørke 2. utgave 2019 
Engelen Gabriel 2019    

© Adorsen.no august 2020 
1. utgave 2020  

Omslagsdesign og ombrekking:
Jean-Louis Adorsen 

 ISBN 978-82-690927-7-6 (epub) 
  ISBN 978-82-690927-6-9 (heftet)

Kontakt:
post@adorsen.no

Jeg er ikke redd for å dø;
jeg vil bare ikke være
til stede når det skjer.

ANDY WARHOL

Cast-off

Skrevet i 2016. Ikke tidligere publisert.

Kjenner du ordet cast-off? Forresten, glem det, dumt spørsmål! Det er ikke et ord folk flest kan, det er et uttrykk åstedsgranskerne bruker. Eller er det kriminalteknikere de kaller seg? Det kan være det samme. La oss snakke om det senere og heller starte med begynnelsen.

Altså sånn for nærmere femogtredve år siden, da jeg var fylt seks og familien flyttet ut på landet fordi pappa hadde arvet en gård med boplikt. Der ble jeg snart kjent med Christian, den jevnaldrende sønnen på nabogården, og den ett år yngre Emilie som bodde på småbruket på den andre siden av grusveien som slynget seg gjennom bygda. Hun var en livlig, blond krølltopp med blå øyne, så store at de minnet om øynene til jentene i japanske mangaserier. Fra da av holdt vi sammen alle tre helt til døden bokstavelig talt skilte oss ad.

Opp gjennom oppveksten ble Emilie stadig mer tiltrekkende, med sine lange krøller, den sexy munnen og det glitrende blikket, og hun vekslet mellom å ha meg og Christian som kjæreste. På ungdomsskolen var jeg den foretrukne, på videregående ble det Christian.

Tross våre hemningsløse aktiviteter i høyet på låven og andre usjenerte steder helt fra fjortenårsalderen, ble hun utrolig nok ikke gravid med noen av oss.

Etter at vi guttene var ferdige med førstegangstjenesten og kom tilbake til bygda, var det jeg som endte opp med å bli gift med Emilie. Kanskje jeg var den eneste som hadde fridd til henne, noe som virket nærmest utenkelig. Eller kanskje hun, etter å ha vært sammen med oss begge i årevis, hadde konkludert med at det var jeg som var gladest i henne og fortjente henne mest. Eller at jeg var best i senga. Jeg syntes begge forklaringer virket like sannsynlige.

Men det kunne også skyldes at Christian tidlig hadde sluttet å vokse og nå var en spjæling som ikke engang var like høy som henne. Selv var jeg minst et hode høyere enn dem begge, velbygd og muskuløs. Jeg hadde målbevisst bygget opp formen i det militære, mens Christian hadde tjenestegjort på velferdskontoret og knapt løftet noe tyngre enn en håndfull permsedler. Og i fritida satt han omtrent utelukkende på brakka med blokk og blyant og tegnet.

Helt fra førskolealderen hadde Christian vist et påfallende talent for tegning og maling. Etter militærtjenesten kom han inn på Statens håndverks- og kunstindustriskole. Selv var jeg begunstiget med evnen til å sette sammen ord til interessante setninger og setningene til spennende fortellinger. Jeg hadde brukt konfirmasjonspengene til å kjøpe en skrivemaskin, og begynte snart å produsere serieromaner. Egentlig bare noe forutsigbar dritt, men det var jo det folk flest foretrakk å lese, da som nå.

Til min egen og familiens overraskelse gjorde jeg det snart såpass bra at jeg og Emilie kunne flytte fra bygda, hvor vi de første par-tre åra som nygifte hadde bodd i annen etasje hos mine foreldre, til et krypinn i Schweigaards gate, et av hovedstaden aller minst attraktive strøk. Da hadde Christian allerede etablert seg som det karismatiske midtpunktet i et ungdommelig kunstnerkollektiv i en nedlagt fabrikk ved Akerselva, blitt antatt på Høstutstillingen og hatt separatutstillinger i et par av byens mest anerkjente gallerier. Emilie begynte å jobbe i bank. Hun viste seg å ha talent for å behandle penger og verdipapirer, og ble etter noen år arbitrasjemegler.

Femten år senere hadde Emilie og jeg for lengst flyttet fra den usle hybelleiligheten og bodde nå i toppetasjen til en av de nyeste blokkene på Tjuvholmen, med panoramautsikt over fjorden. Det var fortsatt lukrativt å masseprodusere liksomlitteratur.

Christian bodde i en diger villa i Ullernåsen, hvor han også hadde atelieret sitt. De fleste bildene han malte var bare noe smøreri – grove, fargerike klatter påført med palettkniv. Like fullt var de langt dyrere enn jeg syntes jeg kunne ta meg råd til, spesielt med tanke på at jeg ikke engang likte dem.

En gang i blant overrasket Christian med et aktbilde eller to. Han kunne male vakkert når han ville, og kvinnelige former hadde han utvilsomt greie på. En dag betrodde han meg at han ikke var i stand til å male menneskekroppen uten å ha en å se etter. Han var fortsatt singel og kunne stadig ses på byen med nye damer, eller rettere sagt jentunger, gjerne snaut halvparten så gamle som ham – trolig modellene hans. Han hadde nylig passert førr, mens jeg raskt nærmet meg. Ekteskapet med Emilie hadde ikke resultert i barn, trolig av samme biologiske grunn som at hun hadde unngått å bli gravid i tenårene.

Gradvis begynte jeg å legge merke til at Emilie mistenkelig ofte var lynrask til å avslutte telefonsamtaler hvis jeg uventet kom inn i rommet. Av og til var hun hjemmefra i timevis og flakket med blikket og svarte unnvikende når jeg spurte hvor hun hadde vært. Selv var jeg hjemme til alle døgnets tider, satt ved tastaturet og hamret ut spennende dagdrømmer for leselystne kvinner.

Hva slags dagdrømmer Emilie hadde, ante jeg ikke. Men jeg mistenkte henne for å ha begynt å gjøre mer enn kun å drømme, trolig sammen med en av disse glattslikkede, fisefine meglerkollegene sine.

En dag hun brått avsluttet en samtale idet jeg kom inn i stua til henne, og like etter skyndte seg ut på kjøkkenet fordi det plinget i en klokke som fortalte at paien i stekeovnen var ferdig, glemte hun mobiltelefonen i sofaen. Jeg plukket den opp; den hadde ennå ikke gått i lås, og jeg sjekket samtalelisten hennes. Hun hadde til stadighet både ringt til og fått telefoner fra en person som også fantes i navnelisten til min egen mobil, men som jeg hadde atskillig mer begrenset telefonkontakt med enn hun åpenbart hadde. Ingen megler, men vår felles barndomsvenn Christian. Emilies kjæreste og sexpartner i tre år på videregående.

Gammel kjærlighet ruster ikke, tenkte jeg. Etter middag skulle jeg ta en snartur til Ullernåsen og ta en alvorsprat med min gamle venn. Det var en god stund siden vi hadde sett hverandre nå. Jeg hadde skjellig grunn til å tro at det var atskillig kortere tid siden han sist så min ektefelle.

Samtalen gikk trått ved middagsbordet. Jeg tenkte på Christian og hva jeg skulle si til ham. Hva Emilie tenkte, var ikke godt å si. Antakelig tenkte hun også på Christian.

En times tid senere sa jeg bare: «Jeg går ut en tur» og forlot henne før hun rakk å spørre om noe som helst. Jeg tok heisen ned til garasjen i kjelleren, låste opp BMW-en, kjørte gjennom sprutregn i folketomme gater og var snart oppe i åsen hvor byens bemidlede hadde sine hjem på rekke og rad.

Jeg parkerte på Christians store gjesteparkeringsplass og sprang så gjørma skvatt gjennom skybruddet og til hovedinngangen, hvor jeg ringte på. Stemmen hans sa snart «Ja?» i dørtelefonen. «Truls», svarte jeg. Det summet i låsen, jeg åpnet døra og gikk inn. Det stod et imponerende skostativ i vindfanget, men jeg lot de sølete skoene sitte på.

Christian kom fra en av stuene og inn i entreen samtidig som jeg. Han så ut til å ha lagt på seg en del rundt livet og virket lavere siden sist, hadde fått grått stenk i det lange, glisne håret. Huden virket gusten, han hadde poser under øynene. Hva ser Emilie i den fyren? tenkte jeg og gikk rett mot ham, ignorerte den utstrakte hånda hans, kom så tett innpå at han raskt tok et par engstelige skritt bakover. Det spørrende blikket fikk noe forskrekket over seg, som om han brått skjønte at jeg visste.

«Hva er i veien?» spurte han.

«Du er i veien!» svarte jeg og fortsatte å gå framover så han måtte vike til side. Jeg gikk inn i den digre peisestua og så meg rundt, lot blikket feie over hver krok, hver sofa og sittegruppe, som om jeg håpet å finne en eller annen avslørende gjenstand Emilie hadde glemt igjen ved siste elskovsmøte. Jeg regnet ikke med å finne noe som helst. Oppførselen min hadde først og fremst til hensikt å skremme Christian, vise ham at jeg var ham overlegen, at jeg tok meg til rette i hjemmet hans uten at han våget å gjøre stort annet enn å dilte etter meg.

Fra peisestua førte ei dør til spisestua. Jeg gikk inn og så granskende på alle detaljer der også. Et langt spisebord med tolv stoler rundt.

«Herregud, mann, hva er det egentlig du ser etter?»

Jeg svarte ikke, bare fortsatte gjennom spisestua til neste dør, som førte til et tredelt rom, med kjøkken, anretning og spisekjøkken på linje. Jeg undersøkte dem i tur og orden. Alt virket nytt og ubrukt og tilsa at Christian trolig spiste de fleste måltider på restaurant. Fra spisekjøkkenet førte en ny døråpning til enda en stue. Noe mindre enn de to første, med en diger TV på veggen og noen overdimensjonerte skinnstoler foran.

«Er det Emilie du leter etter, så er hun ikke her!»

«Jeg vet det, hun er hjemme.»

Enda en døråpning førte ut av TV-stua. Jeg hadde gått runden, var tilbake i entreen og kunne se de sølete fotsporene mine som forsvant inn i peisestua. Det var flaks for Christian at han hadde parkettgolv og ikke heldekkende tepper.

En trappegang førte både oppover og nedover. Jeg valgte oppover og tok to trinn i slengen med Christian halsende etter. Trapperommet i annen etasje hadde dører i alle retninger; kun én av dem var merket. Et forseggjort messingskilt fortalte at det var et bad. Jeg tittet inn. Rommet var enormt og dominert av et sirkelformet badekar som var stort nok til både Christian og en håndfull gjester samtidig. Jeg åpnet ei av de andre dørene og fant et soverom som var så ryddig at det neppe hadde vært brukt på en god stund. Likeså med neste dør, og den tredje. Så fant jeg soverommet som var i bruk. Foruten ei kingsize dobbeltseng hadde rommet alle slags fasiliteter – en peis, en TV og et barskap. Senga var uoppredd; en haug med klær lå i et hjørne på golvet. Heller ikke her oppdaget jeg noe som helst som tilsa at Emilie hadde vært på besøk.

Jeg gikk ut igjen. Christian var fortsatt i hælene mine. Han var nå mørkerød i fjeset istedenfor gusten, men sa ikke noe, holdt seg bare på minst en meters avstand. Den siste døra førte til nok et ubrukt soverom.

Jeg gikk ned trappa igjen, passerte entreen og fortsatte ned i underetasjen, hvor det blant annet var vaskerom og diverse boder. Jeg hadde vært der før en gang og visste hvor jeg skulle finne det aller helligste – atelieret. Idet jeg nærmet meg døra, fikk Christian fart på seg. Han løp forbi meg og stilte seg foran meg, forsøkte å holde meg igjen. Han var fortsatt en svekling. Jeg løftet ham til side og åpner døra.

«Ikke gå inn!» brølte han, men da var jeg allerede inne. Jeg famlet etter lysbryteren og fant den. Lyset flommet ned fra et utall spot-er i taket og fylte hver krok av rommet. Langs sideveggene var det stilt opp en mengde malerier. Tok jeg ikke aldeles feil av prisnivået, måtte de være verdt flere titalls millioner. Endeveggen var av glass og ga utsikt ned mot hovedstaden, som i kveldsmørket og regnværet skimret i utallige diffuse lyspunkter.

Men det var ikke dette storslåtte synet blikket mitt festet seg ved. Midt på golvet stod et digert staffeli, og på staffeliet var det et halvannen meter høyt, uferdig bilde med grove, fargesterke strøk gjort med palettkniv, metoden Christian fortsatt foretrakk. Men ikke mer grovt og uferdig enn at jeg umiddelbart gjenkjente ansiktstrekkene med den halvåpne, sexy munnen og smilet i de store, blå øynene, de bølgende, blonde lokkene, brystene og det sprikende kjønnet som var i ferd med å fylles av den struttende penisen til en liggende mannsperson som bare så vidt var påbegynt, et omriss skissert med noen tynne streker.

Christian styrtet fram og gjorde sitt beste for å hindre meg i å se bildet, fektet med armene og ropte noe jeg ikke enset. Jeg hogg tak i ham og slengte ham brutalt i golvet foran staffeliet så bakhodet hans klasket i golvflisene. Han spratt forbløffende raskt opp igjen og gjøv løs på meg. Jeg var knapt bevisst at fingrene mine grep om en diger saks som lå på et bord ved siden av staffeliet. Den var spiss som en dolk, og jeg stakk den i halsen hans.

Blodet kom sprutende i rytmiske støt. Christian sank sammen på golvet. Jeg gikk ned i knestående og stakk ham i brystet, om og om igjen. Snart lå han helt stille. Både hendene og klærne mine var fulle av blod.

Jeg reiste meg og oppdaget at maleriet var blitt tilsølt av en mengde langstrakte blodflekker. Jeg hadde engang lest at slike flekker, som på grunn av sentrifugalkraften kastes av et blodig våpen idet man raskt løfter det for å slå eller stikke offeret på nytt, kalles cast-off. Selv om våpenet mangler, kan krimteknikerne ut fra fasongen og tettheten på dråpene beregne hva slags redskap som er brukt til å drepe offeret, hvor raskt offeret er blitt stukket og mye mer. Hva slags våpen som ble brukt i dette tilfellet, ville i hvert fall være opplagt. Saksen satt fortsatt i Christians brystkasse. Den hadde kilt seg fast mellom to ribbein. Sannsynligvis ville ekspertene kunne se av flekkene hvor intenst rasende jeg hadde vært mens jeg stakk. At drapet ikke var overlagt, men hadde skjedd i affekt.

Mens jeg stod der med hivende pust og så skjelven i kroppen at jeg knapt klarte å holde meg på beina, hørte jeg et gjennomtrengende skrik bak meg. Emilie stod i døråpningen. Hun tok hånda for munnen og krøket seg forover som om hun skulle til å kaste opp, men snudde i stedet brått og begynte å løpe. De høye hælene klapret oppover trappa og over parketten i entreen, så smalt ytterdøra igjen.

Jeg orket ikke å løpe etter, var aldeles utmattet. Jeg vendte meg langsomt mot det blodige maleriet og lurte på hvem den fordømte fyren kunne være som hadde vært modell sammen med Emilie. Om hun hadde hatt et forhold til Christian og ligget med ham noen ganger, kunne jeg glatt ha akseptert det. Tross alt hadde de hatt sex med hverandre flere hundre ganger tidligere – hvilken rolle spilte noen få ganger til, hvis de ønsket å ha en liten tjuefemårsmarkering eller noe slikt? Men at hun lot en ukjent tredjemann slippe inn i seg – attpåtil mens Christian stod og så på og foreviget det hele – det kunne jeg overhodet ikke forstå eller akseptere. Og det var nettopp det som hadde utløst mitt avsindige raseri.

Egentlig tålte jeg ikke synet av blod. I løpet av et minutt eller to hadde jeg nå sett mer blod enn i alle mine leveår til sammen. Det svimlet for meg. Jeg støttet meg mot det lille bordet hvor jeg hadde funnet saksen og kom borti et stivt ark. Jeg plukket det opp. Det var et foto av meg selv liggende naken på en seng og med Emilie sittende over skrevs oppå meg. Et bilde jeg hadde tatt med selvutløser helt i starten av ekteskapet, men som senere hadde ligget bortgjemt og bortglemt helt til nå. Helt til Emilie overlot det til Christian så han kunne male etter det istedenfor å bruke levende modeller.

Sjokket gjorde meg så nummen at jeg kun vagt la merke til lyden av sirenene som nærmet seg. Snart blafret det som av blå lyn over veggene i atelieret idet politibilene passerte panoramavinduene. Alt var uskarpt, øynene mine var fulle av tårer og jeg hulket høyt, bunnløst fortvilet over å ha mistet min aller beste venn.

Da jeg hadde samlet meg såpass at jeg greide å tenke noenlunde klart, gikk jeg langsomt opp trappa og ustøtt ut av Christians hus med de blodige hendene høyt hevet. Gårdsplassen var full av politibiler. Bak flere av dem skimtet jeg geværer som var rettet mot meg. Politimennene så at jeg var ubevæpnet og senket våpnene da jeg kom nærmere. Bak dem, i skyggene, så jeg Emilie stå og stirre på meg. Det var siste gang jeg så henne før rettssaken.

Nå lurer du nok på hvorfor Christian overhodet malte dette bildet. Emilie fortalte under vitneprovet at det var ment som en førtiårsgave til meg fra henne og Christian. Det skulle pryde soverommet og gi oss erotisk inspirasjon.

Christians eneste arvinger er foreldrene hans. De kan leve godt resten av livet på fortjenesten når de selger huset hans, og ikke minst på salg av maleriene, som umiddelbart etter hans død steg enormt i verdi.

Og aller mest i verdi steg det uferdige bildet, takket være blodflekkene. Emilie har dokumentasjon på at det er et forhåndsbetalt bestillingsverk, og at hun er eieren. Hun har visstnok tenkt å selge det, bare hun får en riktig pris. Antakelig blir prisen riktigere jo lenger hun venter. Et maleri flekket med blodet til kunstneren i dødsøyeblikket, er ikke hverdagskost på kunstauksjoner.

Men det drypper litt på meg også. Forlaget forteller at flere av romanseriene mine snart kommer i nye opplag på grunn av voldsom økning i etterspørselen. Den enes død, den andres brød. Sannsynligvis er jeg langt rikere når jeg en gang slipper ut enn jeg var da jeg ble arrestert. Jeg lurer på om ordet cast-off også kan brukes om avkastning i økonomisk betydning?

Apropos drypper – nå begynner det å regne. Vi får gå inn igjen. Men vi sees vel i luftegården til samme tid i morgen? Jeg ser fram til å høre historien om hvordan du havnet her.

Fakta

Denne novellen er inspirert av Hvordan jeg ble berømt, som jeg skrev tidlig på 70-tallet, men ikke fikk publisert, og ikke lenger har manuset til. Den handlet om en mislykket kunstmaler og hans langt mer vellykte og berømte venn, også kunstmaler. Etter at vennen hadde terget ham tilstrekkelig, mistet han fatningen og gikk løs på den andre med kniv og drepte ham. Blodet sprutet på et av maleriene. Han havnet i fengsel, men ble verdensberømt, og maleriet hans med vennens blod på ble verdt mange millioner.

Grønt gull

Skrevet i 2020. Ikke tidligere publisert.

Det var omtrent for tre år siden helvetet begynte. Jeg satt på kontoret og spiste en bagett til lunsj da internbudet stakk innom og slapp en slunken bunke post på skrivebordet. Det nederste brevet var det største, en brun og stiv konvolutt uten avsender, kun med navnet og jobbadressen min skrevet ut på en klistrelapp og plassert på forsiden. Jeg plukket fram papirkniven og snittet opp konvolutten. Inni lå det tre fargefotos på glanset papir i 20×25-format. Jeg dro dem ut. Det gikk et iskaldt gys gjennom meg, og jeg kastet et raskt blikk mot døra for å forsikre meg om at budet hadde lukket den etter seg. Så tittet jeg nøyere på bildene.

Samtlige viste meg naken på ei diger seng, i selskap med en like naken kvinne. Hun var den aktive parten, mens jeg bare lå der med et idiotisk glis, og med manndommen min inni en annen av kroppsåpningene hennes på hvert nytt bilde. Kun på bildet hvor den befant seg i munnen hennes, var det mulig å skimte ansiktstrekkene. Hun virket fullstendig ukjent. På et annet bilde, hvor hun satt over skrevs oppå meg, var ansiktet utenfor bildet, som var dominert av et par enorme bryster, sikkert fylt til bristepunktet av silikon. Og på bildet som viste analsex, så jeg henne bakfra, med langt, blondt hår nedover ryggen.

Jeg studerte bildene grundig. Hvis de var datamanipulert, var det uhyggelig godt utført. Hadde hodet mitt vært redigert inn på en naken mannskropp, hadde de neppe greid å få med et par føflekker jeg hadde på brystet, og som de færreste utenom ektefellen og fastlegen min visste om.

Bildene var utvilsomt ekte. Og jeg visste både når og hvor de var tatt, men ikke hvorfor og av hvem.

Ei uke tidligere hadde jeg vært i Bergen på forretningsreise. Siden det sprutregnet kvelden jeg ankom vestlandshovedstaden, holdt jeg meg på hotellet og tok en tur i baren en stund før sengetid. Jeg vaglet meg på barkrakken og pratet med en hyggelig og meget velkledd mann, et tiår eller to eldre enn meg. Etter bare et par drinker fikk jeg plutselig et illebefinnende, og alt svartnet rundt meg.

Så våknet jeg og oppdaget at jeg lå splitter naken på hotellsenga og med dyna på golvet. Det som vekket meg, var at en vaskedame låste seg inn og utbrøt «Sorry!» før hun lynraskt låste seg ut igjen. Et blikk på klokka viste at det var blitt formiddag. Jeg hadde voldsom hodepine og skulle vært på et viktig forretningsmøte to timer tidligere. Jeg karet meg opp, ringte og beklaget forsinkelsen og ordnet ny møtetid. Etter å ha svelget et par tabletter og tatt meg en rask dusj, halset jeg nedover Torgallmenningen og fant til slutt fram til riktig bygning.

Da jeg langt ut på ettermiddagen var tilbake på hotellet, spurte jeg bartenderen hva som egentlig hadde skjedd kvelden før.

«Du kollapset og ble liggende foroverbøyd over bardisken. Kollegaen din fortalte at du av og til fikk et atonisk anfall og at det ikke var noe farlig. Du trengte bare å komme deg i seng. Så vinket han bort et par andre karer som hørte til følget, og de hjalp ham å buksere deg bort til heisen.»

Jeg så på ham, svært overrasket. Vi hadde ikke vært noe følge. Jeg kjente ikke en kjeft, hverken av dem som hadde vært i baren eller av deltakerne på formiddagens forsinkede møte. Men det sa jeg ikke til bartenderen. I stedet spurte jeg: «Vet du hvem fyren og de to andre var? Kan du peke dem ut for meg hvis du ser dem?»

«Har aldri sett noen av dem før, og ikke senere heller. Men de sa at dere var sammen og at dere skulle på et møte neste morgen. Alle tre hadde mørk dress, akkurat som deg.»

Fyren jeg hadde snakket med like før alt gikk i svart, hadde riktignok hatt mørk dress, men var ikke blant de tilstedeværende da jeg endelig kom meg på møtet. Kvelden før hadde jeg fortalt ham at jeg skulle på et forretningsmøte med en vestlandsk matvarekjede. I det hele tatt hadde jeg plapret om løst og fast som jeg i etterpåklokskapens lys skjønte at jeg burde ha holdt kjeft om. Men atoniske anfall hadde i hvert fall ikke vært nevnt, for jeg hadde aldri hørt uttrykket før nå.

Bartenderen fortsatte: «Dessuten var det en dame med i følget. En blondine av det litt framtunge slaget, om du skjønner hva jeg mener. Hun ble med i heisen opp, og en time senere så jeg henne skynde seg mot utgangen.»

Jeg begynte å få en idé om hvorfor jeg hadde ligget naken på senga. Men hva den hyggelige mannen hadde lurt oppi drinken min, hadde jeg ingen anelse om. Jeg hadde hørt om noe som het rohypnol og ble omtalt som voldtektsdop. Vanligvis ble det brukt av menn på intetanende kvinner, og ikke omvendt. Det var i hvert fall slik jeg hadde oppfattet det.

Jeg kom meg opp på rommet og dumpet ned i en lenestol. Her hadde en gjeng vilt fremmede mennesker lempet meg inn, kledd meg naken og lagt meg på senga. Hva som hadde skjedd videre, og om det hadde involvert den barmfagre blondinen bartenderen hadde nevnt, kunne jeg bare gjette meg til. Hadde jeg vært utsatt for en eller annen form for seksuelt overgrep, håpet jeg at det hadde vært blondinen som hadde stått for det, og ikke en eller flere av de dresskledde.

Det eneste lyspunktet var at de ikke hadde rørt lommeboka mi. Både penger og diverse kort lå på plass. Så skjønte jeg at det trolig betydde at kjeltringene hadde langt mer lukrative baktanker med å iscenesette dette, enn å tappe den slunkne privatkontoen min.

Ei snau uke senere dumpet konvolutten med de tre bildene ned på skrivebordet mitt og bekreftet at damen med overdimensjonert brystparti i høyeste grad hadde vært til stede, mens en eller flere av dressmennene hadde foreviget moroa. De hadde gjort en imponerende jobb for å få det til å se ut som om jeg hadde stasen min langt inne i damen. Så fullstendig utslått som jeg hadde vært, var det en fysisk umulighet. Men ved utspekulert posering av damen og de rette kameravinklene så det helt ekte ut.

Jeg hadde knapt rukket å strimle opp bildene i makuleringsmaskinen før det kom en tekstmelding fra et skjult nummer:

Vil du unngå at bildene blir sendt
din kone og din arbeidsgiver,
gjør som du snart får beskjed om.

Siden min kone var den formuende i familien og arbeidsgiveren min var faren hennes, ville det uten tvil medføre ubotelig skade for meg om disse bildene kom noen av dem i hende. I beste fall ville jeg over natta stå på bar bakke – uten jobb, bolig og bil, og frosset ut av hele bekjentskapskretsen.

Litt etter kom en ny melding, hvor jeg fikk beskjed om å oppsøke en adresse i Rosteds gate klokka seks samme ettermiddag, ringe på og oppgi passordet idiot.

Jeg hadde kun en vag anelse om hvor denne gata befant seg og tittet på Google-kartet, fant gata og så på gatebilder som avslørte at det knapt fantes en bygning der som ikke var fullstendig nedtagget. Den oppgitte adressen var ikke noe unntak. Hevet man blikket til annen etasje og oppover, så det ikke så verst ut. Men på gatenivå så hele gata ut som et slumstrøk. I det hele tatt et trist syn, nærmest motsatt av gata hvor jeg selv bodde, med en allé av lønnetrær og velholdte, nyklassisistiske bygninger.

Jeg ringte hjem og sa at jeg hadde fått telefon fra en gammel klassekamerat jeg ikke hadde sett på en mannsalder, og derfor ville komme litt senere hjem enn vanlig, trolig etter middag en gang. Så dro jeg ned mot sentrum og befant meg i Rosteds gate en god stund før seks. Jeg gikk opp og ned gata et par ganger. Den så verre ut enn på Google. Forretningslivet var dominert av en håndfull etablissementer som tilbød thaimassasje, hvorav flere fristet med ‘happy hour’, frisører, skjønnhetssalonger og tatoveringsstudioer. Samt spisesteder som bød på kebab, sushi og pizza. Alle så like forfalne og uinnbydende ut, og det lå en eim av stekeos og krydder i lufta.

Midt i alt dette var porten hvor jeg skulle ringe på. Den var så anonym at jeg gikk forbi den flere ganger før jeg oppdaget gatenummeret, så falmet at det knapt var lesbart.

Presis seks ringte jeg på. Det skrapte i porttelefonen, så mumlet en stemme et knapt hørbart Yes?

«Idiot», svarte jeg, og det surret umiddelbart i låsen. Jeg åpnet porten og kom inn i et mørkt smug, grå betongvegger med avskallet maling på begge sider. Det var tegnet noen piler med kritt på den ene veggen. Jeg fulgte dem og ble ledet til ei dør med et rødt lys over, og åpnet den. Det var ikke særlig lysere innenfor.

Jeg fikk en skikkelig støkk da jeg oppdaget et titall nakne menneskeskikkelser hengende livløse på veggen. Menn og kvinner, gutte- og jentebarn ned til femårsalderen.

Idet jeg sjokkert skulle til å styrte ut igjen, gikk det opp for meg at de ikke var døde mennesker, men nifst naturtro sexdukker i full størrelse. I halvmørket ved siden av dem var en disk, og bak den satt en ung fyr og tittet i et blad med en sprikende dame på forsiden. Det var bare så vidt han gadd heve blikket da jeg dukket opp. På veggen bak ryggen hans var det hyller med et rikt utvalg av sexleketøy. Vibratorer og dildoer i tallrike farger og størrelser, pisker og håndjern, samt litt av hvert jeg ikke ante hvordan skulle brukes. Men dukkene var det som gjorde størst inntrykk.

Jyplingen gliste da han så blikket mitt. «Til utleie for dem som kommer alene», sa han. «Interessert?»

Jeg ristet energisk på hodet og var helt tørr i munnen.

Så fisket han et par runde plastskiver opp av en skuff og skjøv dem bort til meg. De var på størrelse med femkroner. «Polletter», sa han. «Du trenger den røde for å åpne døra inn til VIP-avdelingen, og den blå for å åpne døra til avlukket ditt. Du skal inn i nummer to. Han kommer snart. Bare gå den veien.» Han veivet innover i lokalet.

Jeg plukket til meg pollettene og gikk nølende i den angitte retningen. Det var en mengde reoler der, fulle av dvd-er. Et par fyrer stod og tittet, plukket ut esker, så på forsidebildet og studerte baksideteksten. Eskene var sortert tematisk. Hyllene de to sto foran, inneholdt utelukkende filmer med nakne menn.

Jeg gikk videre og fant diverse andre kategorier som heller ikke appellerte til meg. Innerst i en krok var det så mørkt at jeg knapt skimtet forsiden på dvd-ene. Av ren nysgjerrighet plukket jeg til meg en eske for å finne ut hva det egentlig var, og holdt på å kaste den fra meg da jeg skjønte at det var barneporno. Jeg dyttet den raskt tilbake i hylla, hvor det så ut til å være flere meter til av samme slag.

Så fant jeg døra til den såkalte VIP-avdelingen, med en pil som viste hvor man skulle bruke den røde polletten. Jeg stakk den inn i en sprekk, og like etter klikket det i dørlåsen. Jeg kom inn i en korridor med fem dører på hver side mens døra slamret igjen bak meg med en lyd som fra døra i ei fengselscelle. Avlukkene var nummerert med digre, selvlysende tall – partall til høyre og oddetall til venstre. Nummer to var første dør til høyre. Jeg dyttet inn den blå polletten, ventet på klikket i låsen og åpnet døra, spent på hva som skjulte seg innenfor, og ikke minst på hvem jeg skulle møte.

Innenfor var det ei primitiv enkeltseng, og i fotenden en tv. Under skjermen var det en dvd-spiller. Jeg antok at opplegget var at man skulle låne eller leie filmer i rommet utenfor og bli tent av dem når man selv hadde sex, enten med en medbrakt menneskepartner, med en av utleiedukkene eller med seg selv. I hodeenden hang et par håndjern, og i fotenden tilsvarende for føttene. I et hjørne var det en rusten stålvask, trolig for intimvask. På senga var det en flekkete madrass, og lukten i rommet tilsa at noen nylig hadde vært innom og fått valuta for pengene.

Jeg ble stående. Lenge. Etter minst tjue minutter rett opp og ned verket det i leggene, og jeg var fristet til å sette meg på sengekanten. Men jeg ville nødig risikere å ødelegge dressen, og ble stående.

Så lød det er knepp i dørlåsen, og en fyr steg inn. Tross det dempede lyset kjente jeg straks igjen den hyggelige mannen fra hotellbaren i Bergen som angivelig hadde hjulpet meg i seng. Han hadde fortsatt mørk dress på seg. Men han virket langt mindre hyggelig nå. I ungdommen hadde jeg lest mye om vinningsforbrytere og vært spesielt fascinert av Al Capone og andre amerikanske gangstere fra forbudstida. Men selv å stå overfor en vaskeekte forbryter var ikke fullt så morsomt.

Han kastet et blikk på den svarte tv-skjermen. «Du lånte ikke med deg noe å titte på mens du ventet? Vi har Nordens beste utvalg, som du kanskje har lagt merke til. Noe for enhver smak.»

«Ellers takk.»

«Du lurer kanskje på hvorfor du er her?»

Jeg så på ham uten å svare.

«Jeg har et forretningsforslag til deg», fortsatte han. «Du er jo innkjøpssjef hos en grønnsaksgrossist. Jeg er delvis i samme bransje.»

«Jeg trodde det var porno, prostitusjon og utpressing som var din bransje», utbrøt jeg.

«Jeg har et bein innafor i flere lønnsomme geskjefter, deriblant denne.» Han gjorde en bevegelse med armen mot senga og tv-en. «Men det skal du ikke bry deg om. Det er frukt det er snakk om nå.»

«Javel …»

«Jeg ønsker at du skal bytte leverandør av avokado.»

«Hva?» Jeg stirret på ham.

«Du importerer avokado fra Michoacan i Mexico, ikke sant? Det skal du fortsette med, men fra en annen leverandør. Det blir billigere for deg, og kjøperne vil neppe merke forskjell.»

«Vi har hatt den samme leverandøren i minst et tiår og har ingen som helst fornuftig grunn til plutselig å si opp avtalen.»

«Jeg skal gi deg en meget god grunn. Hvis du ikke gjør som jeg foreslår, har både kona di og svigerfaren din bildene av deg i innboksen før du rekker å forlate dette lokalet.» Han så på meg med et hånlig flir. «Er ikke det en ganske tungtveiende grunn? Forresten har porteføljen din nettopp blitt beriket med enda et bilde – et rykende ferskt et hvor du interessert titter på en dvd med barneporno som du holder i. I hvert fall er det slik det ser ut.»

Jeg visste ikke hva jeg skulle si. At møtet med utpresseren skulle dreie seg om avokado, kom svært uventet. Jeg hadde vært overbevist om at det var pengene mine han var ut etter, eller i praksis min kones penger.

«Svigerfaren min eier firmaet og vil lure på hvorfor jeg bytter ut en mangeårig og svært pålitelig leverandør», mumlet jeg etter en lang og ubekvem pause.

«Det er det enkelt å fikse så han aldri oppdager det. Du må bare sende leverandøren en oppsigelse, og sørge for at ingen andre i firmaet får vite det. Så ordner kontaktene mine i Mexico City det slik at firmaet ditt mottar en e-post eller et ordinært brev i konvolutt fra Mexico, tilsynelatende fra den gamle leverandøren, som informerer om at de har byttet firmanavn, adresse og bankkonto. Og vips er problemet ditt løst. Bestillingene og pengene fra dere sendes dit de skal, og avokadoen kommer til dere slik den alltid har gjort.»

Han smilte bredt. «Og da er vi begge fornøyd. Jeg får provisjon fra klienten min hver gang du bestiller varer, og du slipper en katastrofe på hjemmefronten. Vinn-vinn for oss begge. Nordmenn spiser forresten mest avokado av alle i Europa. Fire ganger mer enn for eksempel tyskere. Visste du det?» Mannen lo, og virket et øyeblikk tilnærmet sympatisk.

Kunne det virkelig være så enkelt? Jeg var langt fra sikker, men hadde ikke stort annet jeg kunne gjøre så lenge disse fordømte bildene kunne brukes mot meg. Det ville sikkert komme nye krav og trusler senere. Men inntil videre var jeg forhåpentlig trygg, bare jeg klarte å få byttet importør.

«Er vi enige?» spurte han, og jeg nikket stumt.

«Noe du lurer på?» fortsatte han.

«Hvorfor måtte vi møtes på dette jævlige stedet? Hvorfor ikke litt mer siviliserte omgivelser, for eksempel en restaurant?»

«Kun av praktiske grunner. Jeg bor like ved, og dette bygget overtok jeg i 1987, da Porno-Hagen avsluttet forretningene sine i Norge og emigrerte til Sverige. Her tjente jeg min første million. Så man kan si at stedet har en viss sentimental verdi. Og her inne kan vi snakke mer uforstyrret enn de fleste andre steder. Det er helt lydtett mellom avlukkene. Mennesker er blitt pisket i hjel her uten at de på naborommene har hørt en dritt.»

Jeg var usikker på om det var en saksopplysning eller en dulgt trussel.

Da jeg var tilbake på jobb, gikk det opp for meg at jeg ikke visste noe som helst om mitt nye bekjentskap ut over at han tjente penger på porno og avokado, og sikkert litt av hvert ellers av mer eller mindre lyssky karakter. Ikke engang navnet visste jeg. Ved å studere listene over eiendomsoverdragelser tilbake i 1987 ville jeg antakelig greid å finne ut hvem som i sin tid hadde overtatt bygningen, om jeg gadd forsøke. Siden jeg ikke hadde ønske om særlig mer kontakt med fyren, var det knapt bryet verdt. Jeg satset på at han lot meg være i fred så lenge jeg kjøpte avokado fra klienten hans.

Skiftet av leverandør gikk forbløffende smertefritt, og mottaket av avokado likeså. En sjelden gang var de litt forsinket og overmodne, men stort sett var alt som før. Kun klistrelappen på emballasjen var forskjellig fra den gamle. Og nordmenns begeistring for avokado bare økte. Nærmere femti millioner ble solgt i året, dog langt fra alle gjennom grossistfirmaet jeg jobbet i.

Jeg hadde sluttet å tenke på nakenbildene og utpresseren da jeg et år senere tilfeldigvis kom over en artikkel i nettutgaven av The Guardian om avokadoproduksjonen i Mexico. Avokado var så etterspurt at det ble omtalt som grønt gull. En hel hærskare av kriminelle karteller konkurrerte om å tilrane seg mest mulig av utbyttet fra avokadoprodusentene. Hver eneste dag ble i gjennomsnitt fire vogntog med førtiåtte tonn avokado fra legale plantasjer stanset og plyndret, og sjåførene bortført. Mange produsenter ble myrdet og plantasjene deres brent ned fordi de nektet å betale ‘beskyttelsespenger’. Bander gikk løs på fredet skog med motorsag og opprettet sine egne, illegale plantasjer hvor beboere fra nærliggende landsbyer ble presset til å jobbe gratis mot å slippe å få hjemmene sine ødelagt, kvinnene voldtatt og barna solgt.

Alt i alt tjente mafiaen i Mexico omtrent like mye på avokado som på kokain. Og den norske andelen av salgsinntektene kom fra grossistfirmaet hvor jeg var innkjøpssjef. Akkurat det stod det selvsagt ikke noe om i artikkelen. Like fullt følte jeg meg for første gang i livet som en skikkelig drittsekk, der jeg i over et år hadde overført store summer til noen jeg innerst inne skjønte var kriminelle, selv om jeg ikke hadde kunnet forestille meg hvor hensynsløse de faktisk var.

Men nå var endringer på gang for mitt vedkommende. Ekteskapet hadde begynt å skrante, uvisst hvorfor, og jeg mistrivdes på jobben, hvor svigerfar ble stadig mer utålelig. Samtidig hadde en gammel venn tilbudt meg jobb som innkjøpssjef i en helt annen bransje og attpåtil i en annen by. Kanskje på tide å si takk for meg i hovedstaden og begynne et nytt liv noen mil unna. Så kunne den navnløse kjeltringen gjøre hva han ville med de kompromitterende bildene.

En dag jeg satt på kontoret og vurderte fram og tilbake om jeg virkelig skulle brenne alle broer bak meg eller holde ut et år eller to til og se hvordan tingene utviklet seg på hjemmefronten og jobben, kom det en uventet melding på mobilen:

Møt opp i Rosteds gate kl. 18 i kveld.
Passordet er fortsatt idiot.

Ektefellen min virket temmelig likeglad da jeg ringte hjem og resirkulerte løgnen om den gamle skolekameraten som var på besøk i byen.

Rosteds gate hadde ikke vært gjenstand for synderlig oppussing siden forrige besøk. Bygningene virket enda mer nedtagget enn sist. Denne gangen bidro gråvær med regn i lufta til at gata så tristere ut enn noensinne.

Presis klokka seks ringte jeg på den anonyme dørklokka, svarte «Idiot» da den samme stemmen som sist mumlet noe knapt forståelig, og ble sluppet inn. Det var som om tida hadde stått stille. Fyren satt og bladde i et blad som enten var det samme som for et år siden, eller til forveksling likt. På veggen hang de samme sexdukkene, i hyllene lå de samme leketøyene og hjelpemidlene, og mellom reolene med pornofilmer lusket det middelaldrende karer som kikket stjålent både på hverandre og på meg, sikkert livredde for å støte på kjentfolk.

Ekspeditøren tittet opp. «Skal det være noe oppkvikkende i dag? Purple Haze, Liquid Gold, Rave?» Han pekte på en rad småflasker med fargerike etiketter. «Beste poppers i byen!»

«Tror jeg står over. Jeg er kvikk nok som det er.»

«Okay. Han venter på deg i avlukke to.» Han skjøv pollettene bort til meg.

Jeg gikk innover, direkte til VIP-døra. Som sist smalt den igjen bak meg med samme metalliske klang som ei celledør. Da jeg steg inn i avlukke nummer to, stod han faktisk allerede der og ventet.

Han kastet ikke bort tida med uforpliktende småprat, men gikk rett på sak: «Du har vel fått med deg at EU-domstolen i høst bestemte at varer som produseres i de ulovlige israelske bosetningene på okkupert palestinsk land, skal merkes slik at forbrukerne skjønner at opprinnelseslandet ikke er Israel, men et land Israel har okkupert?»

Jeg hadde registrert det, men var ikke berørt av det, siden jeg aldri hadde villet importere matvarer produsert av en hensynsløs okkupant som til stadighet brøt folkeretten. Så jeg bare mumlet et ja.

«Blir dette gjennomført, frykter klienten min i Israel at salget vil stupe. Så jeg har tilbudt dem å besørge at merkingen blir endret hos de importørene jeg kontrollerer.»

Jeg sa ikke noe, bare stod og så på ham.

«Det vil i praksis si at hvis du for eksempel har kjøpt et parti appelsiner fra en israelsk bosetning på Vestbredden, vil lastebilen med appelsinene kjøre innom et lager på vår side av svenskegrensen, hvor noen betrodde medarbeidere bytter ut merkingen med merker som sier at appelsinene er produsert i Israel, og transportdokumentene byttes ut med nye. Og etter det havner appelsinene på lageret til firmaet ditt, og du kan formidle dem videre.»

«Kjøper jeg appelsiner, kjøper jeg dem fra Spania», svarte jeg.

«Heretter kjøper du dem fra der jeg sier at du skal kjøpe dem.»

«Dra til helvete!»

Selv i den dempede belysningen så jeg at han begynte å bli rød i ansiktet.

Jeg fortsatte: «Jeg har ikke tenkt å kjøpe mer av de jævla avokadoene til mafiavennene dine, og slett ikke appelsiner fra en brutal apartheidstat. Jeg har rett og slett bestemt meg for å si opp avtalen vår. Du får skaffe deg noen andre å true, din fordømte kjeltring!»

«Man kommer lenger med vennlige ord …» begynte han å si mens høyrehånda begynte å bevege seg. I samme øyeblikk visste jeg både hva han var i ferd med å si og gjøre, og gjorde et byks framover, ga ham et håndkantslag i strupen så han mistet pusten, samtidig som den andre hånda mi grep om pistolen han hadde i et hylster i armhulen og kun hadde rukket å dra halvveis ut før slaget traff halsen hans.

«Man kommer lenger med vennlige ord og en ladd revolver enn kun med vennlige ord», sa jeg. «Det var Al Capone som sa det en gang. Han var kanskje forbildet ditt?»

Han stod foroverbøyd, hikstet etter pusten og støttet seg til sengekanten med den ene hånda mens han stirret hatefullt opp på meg. Jeg bare ventet på at han skulle minne meg om nakenbildene for å skremme meg til lydighet, men foreløpig var han ikke spesielt talefør. Og med pistolen sin rettet mot seg selv istedenfor mot meg var han utvilsomt en smule mindre kjepphøy enn vanlig.

Sant å si var jeg ikke altfor kjepphøy selv, der jeg sto og holdt i våpenet. Jeg hadde aldri holdt i en pistol før, ikke engang en kruttlappistol. Så jeg bare stod der og pekte på ham med den, så støtt jeg kunne.

Plutselig gjorde han et uventet utfall mot meg. Hånda skjøt opp og grep rundt håndleddet til hånda jeg holdt pistolen med. Den uventede bevegelsen gjorde at jeg automatisk knyttet neven, og med en finger på avtrekkeren hadde dette et katastrofalt resultat for min motstander. Smellet var så øredøvende i det trange avlukket at jeg et øyeblikk var helt paralysert, så oppdaget jeg at kula hadde gått inn i det ene øyet hans. Mens det sang i ørene så jeg ham sige forover og lande på magen i senga med et gapende hull i bakhodet.

At jeg plutselig og fullstendig uventet var blitt en drapsmann, gjorde meg helt nummen. Kvalmen kom over meg, jeg var spyferdig og ble bare stående og glo i veggen, unngikk febrilsk å se på liket foran meg.

I det minste kom ingen styrtende til, så kanskje den avdøde hadde hatt rett angående veggenes lyddempende egenskaper.

Da jeg til slutt hadde fått summet meg, stakk jeg pistolen i innerlomma på jakka og dro fram et lommetørkle. Jeg gned det over dørhåndtaket og forlot rommet, smelte døra i lås og fjernet fingeravtrykkene på det utvendige dørhåndtaket også, håpet inderlig at ingen andre skulle bruke dette avlukket på en stund.

På vei ut av VIP-avdelingen støtte jeg i døra på en mann som bar en sexdukke av aller yngste kategori under armen. Han ønsket like lite som jeg å bli gjenkjent, smøg seg forbi med bortvendt ansikt og ilte til avlukke nummer fem.

Fyren bak disken virket heller ikke spesielt interessert da jeg skyndte meg forbi.

Så var jeg ute i regnet. Jeg gikk østover, tråklet meg på kryss og tvers gjennom noen gatestumper til jeg var framme ved Akerselva, og gikk ut på nærmeste gangbro. Midt utpå stanset jeg og så til begge kanter. Det var ingen ute og gikk eller luftet bikkja denne våte høstkvelden. Jeg lirket pistolen ut av innerlomma, brukte for sikkerhets skyld lommetørkleet på den og slapp den ned i vannet. Dette var neppe det første stedet politiet ville lete etter drapsvåpenet.

Tre dager senere hadde jeg fortsatt ikke fått besøk av politiet. Drapssaken var blitt grundig dekket i hovedstadsavisene, og jeg kunne lese at min tidligere plageånd var kjent som en sentral skikkelse innen det meste som hadde med organisert kriminalitet i Oslo å gjøre. Politiet antok at det dreide seg om et internt oppgjør. Bildet av den svartkledde enken fikk meg til å sperre opp øynene. Jeg kjente henne straks igjen, selv om det var første gang jeg så det enorme brystpartiet med klær på.

Det gikk et par dager til. Så kom internbudet innom og slapp en liten konvolutt på skrivebordet mitt. Den pålimte adresselappen virket kjent. Inni konvolutten lå en minnepinne.

Hendene dirret da jeg stakk den inn i USB-porten på laptopen. Den inneholdt en kort film, klippet sammen av opptak fra minst tre kameraer som hadde befunnet seg godt skjult i skyggefulle kroker i avlukke nummer to. Lyden var ikke synkron med bildene, men det kunne man ikke se.

Det man kunne se, var at jeg stod med ryggen til kameraet og med pistolen rettet mot min motstander, som stod og støttet seg til senga, tydelig ute av stand til å forsvare seg. Stemmen min sa: «Man kommer lenger med en ladd revolver enn med vennlige ord. Dra til helvete, din jævla drittsekk!»

Og så smalt det. I samme øyeblikk skiftet kameravinkelen og viste meg forfra. Jeg stod fortsatt med pistolen rettet mot utpresseren, som falt forover og ble liggende på senga. Deretter stakk jeg rolig pistolen i jakkelomma, tørket av dørhåndtaket og forsvant ut av rommet. Nytt klipp. Jeg stanset foran hyllene med barneporno, plukket ut en dvd og tittet på omslaget med et lystent glis om munnen. Så la jeg filmen tilbake og gikk mot utgangen. At jeg hadde hatt en annen dress for et år siden, var det umulig å se på filmen, siden jeg dessverre var et vanemenneske i klesveien.

Jeg visste hva som var i anmarsj og ble sittende og vente. En time senere kom tekstmeldingen. Min nye utpresser ønsket å treffe meg i baren på toppen av Grand.

Da jeg kom ut av heisen og gikk inn i baren, var det første jeg så, den overproporsjonerte kvinnen fra bildene, som takket være meg nå var blitt enke. Jeg bråsnudde og kom meg ut igjen før hun fikk øye på meg.

Jeg hadde rett og slett ikke lenger nerver til å fortsette dette spillet. Derfor dro jeg i stedet umiddelbart til nærmeste politistasjon og avla en så fullstendig forklaring som jeg var i stand til, helt fra den første kvelden i Bergen og til jeg mottok minnepinnen. Politiet rykket ut både til pornosjappa i Rosteds gate og enkens bolig, som var i fjerde etasje i samme bygning. Her fant de utpressingsbildene og originalopptakene til den redigerte filmen. De bekreftet at skuddet var et uhell og ikke det kaldblodige drapet som den redigerte versjonen ga inntrykk av. Derfor ble jeg ikke drapsdømt, men fikk et halvt års fengsel fordi jeg ved å sende penger til meksikansk mafia i et helt år istedenfor å varsle politiet, hadde brutt straffelovens paragraf 135 om terrorfinansiering.

Slik gikk det til at jeg havnet her. Ikke fullt så spektakulært som det blodflekkete maleriet ditt, og i motsetning til deg har jeg ikke skrevet bøker som selger som hakka møkk mens jeg sitter inne – men jeg slipper i det minste ut mange år før deg. Derfor jeg er godt fornøyd.

Og nå har jeg pratet meg helt tørr i kjeften, så jeg tror jeg rusler inn og tar meg et glass vann. Vi ses kanskje i luftegården i morgen også, hvis det ikke sprutregner?

Fakta

Denne novellen er inspirert av et innslag på Dagsrevyen sommeren 2020 om meksikansk mafia som eksporterer avokado stjålet fra bøndene. Jeg hadde tidligere lest at EU-domstolen høsten 2019 bestemte at varer produsert i de ulovlige israelske bosetningene på okkupert palestinsk land, skal merkes slik at kjøperne kan se at det er ulovlig produserte varer, og syntes disse to formene for kriminalitet passet å slå sammen i en historie.