SIGRID OLSEN

Trippelgjengen og loftsmysteriet

SOL FORLAG

Sigrid Olsen

Trippelgjengen og loftsmysteriet

Coverdesign: Ida S. Skjelbakken

Tilrettelagt for Ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-690943-0-5 (epub)

Sol forlag, Bærum

Sigrid Olsen

www.sigridolsen.no

Det må ikke kopieres fra denne boken i strid med Åndsverkloven eller avtaler om kopiering inngått med Sol forlag, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk.

Kopiering i strid med lov eller avtale medfører erstatningsansvar og inndragning og kan straffes med bøter eller fengsel.

Trippelgjengen og loftsmysteriet er første bok i serien om Trippelgjengen.

Trippelgjengen og sjømannens gåte utgis høsten 2017.

Signerte bøker i papirutgave kan bestilles hos www.sigridolsen.no

INNHOLD

1. NY HYTTE

2. NABOHYTTA

3. MARCUS

4. EMMA

5. FISKETUREN

1. NY HYTTE

Musikken på ørene stengte ute foreldrenes samtale og den dårlige musikken de spilte. Even hadde fått Bose hodetelefoner i bursdagspresang, og hadde dem på hele tiden, bortsett fra i dusjen.

Han var på vei til den nye hytta i Lillevik sammen med foreldrene. Han gledet seg ikke. Han likte seg best i byen sammen med kompisene sine. De brukte å sykle, spille fotball, og ofte dro de til Huk for å bade. Nå var han nødt til å være på en hytte, hele ferien. Han hadde sett bildene av den i annonsen, og det så ut som den lå helt for seg selv. Kjedelig, med andre ord.

Plutselig bråbremset faren. Even ble kastet fram. Sikkerhetsselene strammet seg.

– Hunden! Hvor ble den av? skrek moren høyt.

– Hund? spurte Even som hadde sittet i sin egen verden og hørt på musikk. Han kjente at skulderen var øm.

– Vi kjørte på en hund, svarte faren. Tror det i hvert fall.

Han åpnet bildøren. I det samme kom en mann løpende ut fra skogen. Han fortsatte over veien og ned i grøfta på den andre siden. Faren ble sittende.

– Hva skjer?

Han klødde seg i håret som han alltid gjorde når han var usikker.

Mannen dukket opp fra grøfta. Han hadde et dyr i armene. Så forsvant han inn i den tette skogen.

– Hva var det? spurte faren med bekymret stemme.

– Traff vi den? Håper den ikke var skadet. Moren så på Even med triste øyne.

– Han skulle ha stoppet og snakket med oss, sa faren, før han gikk ut og sjekket bilen. Even så på faren som gikk rundt bilen for å se om det var merker etter hunden. Han bøyde seg flere ganger og ble stående litt før han gikk videre. Han så lettet ut da han åpnet bildøren.

– Det er ingen merker på bilen, sa han. – Da kjører vi videre. Det er kun et lite stykke igjen til vi er fremme. Tror ikke vi traff hunden, den ble nok bare redd. Faren startet bilen og svingte ut på veien mot hytta. Even slo på musikken igjen og ble sittende og se ut. Etter at de hadde kjørt gjennom en knapp sving kunne han se havet igjennom frontvinduet. På høyre side var det skog. I skogkanten så han et gammel hus. – Se på det gamle huset. Er det noen som bor der?

Even satt med nesa mot bilvinduet. – Ser ut som noen har dytta huset hardt i den ene siden. Er jo helt skjevt, jo.

Han tok av seg hodetelefonene.

– Nei, ingen har visstnok bodd der på en stund. Det ser farlig ut.

Moren snudde seg mot sønnen i baksetet.

– Du får ikke lov å gå dit. Gulvet er sikkert råttent og hvem vet? Kanskje faller hele greia ned en dag? Ikke kjekt å få et hus over seg, så hold deg borte derfra.

– Slapp nå av, kjære. Tror du virkelig Even våger seg inn der? Han som er så forsiktig.

Faren snøftet ut ordene.

– Da jeg var ung, gikk vi på oppdagelsesferd og var ute hele dagen. Vi satt ikke med hodetelefoner på ørene eller spilte dataspill. Vi lekte. Ute. Faren så seg raskt bak for å understreke at det var sønnen han snakket til. Even hadde hørt alt før. Han satte musikken på igjen.

De kjørte noen minutter til. Så stoppet faren bilen. Han snudde seg mot baksetet.

– Hva synes du, Even?

Even hadde ikke hørt farens spørsmål. Han så seg rundt og spurte:

– Er vi fremme nå?

Så nært spøkelseshuset?

Den eneste veien til hytta er forbi det fæle huset, tenkte han.

Faren hadde rett. Even var feig og han hatet å høre det.

– Slå av! Vi er fremme, skrek faren, som forsøkte å overdøve musikken.

Hytta lå ved sjøen, men var uten badestrand. Hytte med strandtomt var utenfor de «økonomiske rammer», hadde faren sagt. Han hadde lånt masse penger for å få råd til hytta.

Even gikk ut av bilen og så seg rundt. Hytta var liten. Mindre enn på bildet. Noen hadde malt den rød, og bommet, slik at den hvite muren hadde røde striper. Han gikk gjennom den lille hagen for å se på havet. Der hagen sluttet sto Even plutselig på kanten av et stup og så rett ned i sjøen. Han tok et lite skritt tilbake. Til venstre var det en bratt skråning. En sti svingte seg nedover til en flytebrygge. På bryggen så han en ensom gammel pinnestol.

– Bratt her, mamma. Burde vært et gjerde her så ingen faller utfor.

Hodetelefonene hang over nakken og spilte videre.

– Even, kom hit. Vi tar ut av bilen først, sa moren.

Even gikk bort til bilen og tok ut bagene sine.

– Er du spent, Even? På rommet ditt? Det er så fint og stort.

Even så for seg det store rommet.

– Til å være på en hytte, la moren til.

Rommet krympet i hodet hans.

Altanen hadde utsikt mot sjøen. Even hadde slengt seg ned i en av stolene som sto med ryggen inntil hytteveggen. Han var sulten og tørst. De hadde ryddet og pakket ut alt fra bilen, og nå hadde moren gått inn for å lage lunsj.

Verden var igjen lukket ute, og musikken var alt han hørte.

«Du vet da faen hva jeg tenker. Jeg tenker det jeg tenker, og føler det jeg føler. Men, en vakker dag, så er alt på stell».

Han snudde seg. Var det noen bak han?

Nei. Han så rett inn i hytteveggen.

Men, han følte at det var noe.

Han snudde seg tilbake mot sjøen igjen.

Den fine utsikten visket ikke ut den ekle følelsen han kjente i ryggen.

Moren serverte varme rundstykker med ost. Skorpen knaste da han tygde. Smøret smeltet, og rant nedover haken. Moren fant en serviett og tørket det bort.

– Slutt! Tror du jeg er en baby?

Even tok fra henne servietten og tørket selv.

– Du må slutte, mamma. Jeg er snart tenåring.

– Sorry, Even. Men smøret rant.

Moren smilte mot han. Smilerynkene rundt de blå snille øynene kom tydeligere fram.

2. NABOHYTTA

Nabohytta var tom og stille. Ingen bil var parkert utenfor.

Den var brun, og hadde smårutete vinduer. Han gikk nærmere. En stor veranda med utetrapp vendte ut mot sjøen. Han bestemte seg for å gå opp og titte inn. Trappen knirket og han skvatt til. Med forsiktige skritt gikk han opp de siste fire trinnene. Hytta hadde store vinduer helt ned til gulvet på verandaen. Han la hendene mot glasset på hver side av ansiktet for å stenge lyset bort. En sofa og en stor flatskjerm var alt han så før han hørte en lyd bak seg. Han snudde seg raskt.

– Even, det er ikke lov å spionere på andre folks hytter. Det er ingen der. Tenkte vi kunne gå ned til brygga. Blir du med?

– Du skremte meg, mamma.

Even dro opp T-skjorta og tørket vekk merket han hadde laget på vinduet.

– Kommer nå, svarte han før han sjekket vinduet en ekstra gang.

Han var glad det ikke var faren som hadde tatt han på fersken. Faren var alltid streng og sur.

Moren ga han en cola og spurte:

– Liker du hytta?

Han tok imot og nikket.

– Tja, grei nok.

– Vi kan gå ned på brygga og kose oss? spurte moren og tittet rundt seg. Hun hadde tatt med en vannflaske til seg selv.

– Er det noen unger her?

Han drakk en slurk cola og skrudde korken godt igjen.

– Håper det. De i nabohytta du tittet inn i har en gutt, vet jeg, svarte moren. – Mange andre hytter er solgt siden i fjor sommer, så det kommer sikkert flere nye barn hit i år. Vi så på flere hytter før vi valgte denne, tilføyde hun

De gikk ned den bratte stien han hadde sett tidligere.

– Vi har en fantastisk utsikt. Jeg elsker å se utover havet og slappe av. Det er magisk, sa moren og drømte om rolige dager og hyttekos. Hun ble stille fordi hun måtte trå forsiktig for ikke å falle. Stien var full av skumle steiner som rullet da de tråkket på dem.

De kom seg ned uten uhell og gikk ut på flytebryggen.

– Hvem er dette sin stol?

Even satte seg på pinnestolen han hadde sett fra stupet.

– Vet ikke, sikkert vår nå.

Moren ruslet fram til kanten av bryggen.

– Lurer på om det er fint å fiske her? Vi må kjøpe fiskestang. Kanskje vi får fisk og kan spise gratis middag.

– Æsj. Fisk. Mamma, da. Fisk smaker dritt.

– Noe må vi finne på. Vi er langt fra alt her. Butikker, kiosker og kino kan du glemme. For langt å gå. Men vi har en båt i naustet der.

Hun pekte.

– Hvordan kommer man dit – uten båt?

Even så de små bølgene som traff rett på det bratte berget på begge sider av det lille huset. Der huset sto var det en liten vik.

– Du må svømme dit. Eller heise deg ned med tau.

Han pekte opp på kanten av stupet.

– Minst to meter ned. For en dust som har satt opp et hus der. Rett under berget og med havet foran. Var det derfor hytta var billig?

– Moren smilte og ristet på hodet.

– Naust, heter huset. Båthus kaller man det her sørpå.

– Du kan gå dit når det er fjæra sjø.

– Fjæra sjø? Hva snakker du om?

Even reiste seg fra stolen og så ned i sjøen. – Fjæra sjø? Hva er det?

Moren satte seg på den ledige stolen og strakte ut begge bena.

– Fjæra sjø er når vannstanden blir lavere. Da kan vi gå bort og ta ut båten. Så fortøyer vi den her, på brygga, til vi skal dra fra hytta.

– Er det et nord-norsk uttrykk? Dere sier så mye rart nordpå. Godt jeg ikke er nordlending. Da hadde jeg ikke forstått min egen dialekt.

– Tullekopp, sa moren og lo. Du forstår jo hva jeg sier.

Da flaskene var tomme, ville moren gå opp igjen for å rydde siste rest fra eskene.

– Hvem bodde i det gamle huset?

Even snudde seg på stien og så på moren. Hun pustet tungt.

– Huff så bratt, utbrøt hun.

Kjolen hadde våte flekker under armene, og på pannen hennes var det små svettedråper.

– Det var en gammel dame. Hun døde for mange, mange år siden. Tror barna hennes krangler om hvem som skal ha huset. Ingen tar vare på det nå, og huset blir ødelagt.

– Godt jeg er enebarn da, la han til med et stort glis.

– Enebarn får alt, gjør de ikke?

– Det var da svært, da. Jeg har tenkt å leve evig så gled deg ikke for tidlig.

Moren forsøkte å klappe han på baken, men falt nesten bakover i forsøket.

– Slapp av, mamma. Forsiktig.

– Hva skjer om de ikke blir enig? spurte Even.

– Vet ikke, svarte moren. – Galskap er det. Det er jo så fint et sted.

Even lå i sengen og tenkte på det gamle huset.

En gammel død dame med ufyselige barn som kanskje hadde kranglet bestandig. Kanskje det var derfor hun døde. Hun døde av krangling. Rett og slett.

Han så seg rundt. Rommet var litt avlangt. Veggene var trefarget. Kjipt. Et klesskap, en køyeseng og en pinnestol lik den på bryggen var de eneste møblene på rommet. Han lå i den øverste sengen. Han hadde kjent klaustrofobien i underkøya som moren hadde redd opp. Nå kunne han se ut vinduet mot skogen. Fotenden var mot vinduet. I fantasien så han huset. Det var mørkt ute, skogen var for tett uansett, til å kunne se det på ordentlig.

Men, var det ikke et lys der inne i skogen?

Han bestemte seg. Grep puten med én hånd, la den i andre enden av sengen, og snudde seg slik at han så inn i rommet isteden. Det var for skremmende å se ut i den mørke natten.

Even sov ikke godt og våknet tidlig. Han ble lei av å ligge i sengen, kastet dynen av seg og hoppet ned på gulvet. Han hørte foreldrene snakke nedenunder.

– Mamma, jeg trenger gardiner, sa han med det samme han så moren som sto ved kjøkkenbenken. Moren så opp fra brødet.

– Gardiner?

– Blir så lyst når solen kommer inn på rommet. Jeg våkna altfor tidlig

– Solen er på den andre siden, Even. Den skinner ikke inn til deg før langt på dag.

– Lyset da. Er det så vanskelig med gardiner da? Får jeg det, eller ikke?

Faren blandet seg inn i samtalen.

– Gardiner, eller rullegardin? Det står en rullegardin bak døren på rommet vårt. Skal se om den passer. Den holder lyset ute selv om den ikke er ny.

Og mørket, tenkte Even inni seg.

Even likte faren bedre enn på lenge. Kanskje han hadde godt av litt ferie.

Resten av dagen skjedde ingenting. Bortsett fra at faren hadde hengt opp rullegardinen.

– Vent til i morgen. På fredager kommer det helt sikkert flere hit, hadde moren trøstet han med, da han sa god natt tidligere enn vanlig.

3. MARCUS

Even var våken. Han lå i sengen og lurte på hva han skulle gjøre. En bil? Han reiste seg opp og så ut av vinduet. Han trengte ikke å gå ut av sengen for å se ut, bare snu på hodet.

En bil kjørte inn på parkeringen til nabohytta. Even fant shortsen og t-skjorten fra dagen før. De lå slengt på gulvet. Den ene sokken var forsvunnet.

– Mamma, nå kommer naboene ropte han, med en sokk på høyre fot.

– Så det var en gutt med.

– Fint, men hvorfor har du bare en sokk på? spurte moren.

– Ta på sandalene jeg kjøpte. Da trenger du ikke sokker, sa hun og satte seg ved kjøkkenbordet.

– Det er vel ingen som bruker sandaler. Bortsett fra gamlinger. Du skulle ha spurt meg først. Jeg ønsker meg Canvassko, sa han på vei bort til kjøleskapet.

Even sto med hele seg inni skapet og lurte på hva han skulle ha på brødskiven.

– Even, lukk kjøleskapet. Det er varmt. Maten blir ødelagt. Vi har bare ost, og litt syltetøy. Må dra å handle senere i dag.

Moren sukket oppgitt, for han brukte bestandig lang tid til å bestemme seg. Det ble ost til slutt – uansett.

– Det dukker ikke opp noe nytt om du holder døra åpen aldri så lenge, maste hun utålmodig.

– Tar ost, sa Even og lukket skapet, med gulostpakken i venstre hånd.

– Skal du gå og hilse på nabogutten? spurte moren. Det er så fint at dere er like gamle. Det var onkelen hans som bygde denne hytta. Derfor står hyttene så nært hverandre. De arvet tomten sammen.

– Nei, blir her.

Even gikk ut på altanen med musikk i ørene. Han bar to brødskiver med ost på et fat i én hånd og et glass vann i den andre.

«Sola skinner på galleri

Med den ferskeste sushin i Pattaya by

Dro til Pattaya en vinter, blei værfast

Kjøpte meg et tomt bygde hus, kun et steinkast

Hun er en frøken som serverte sushi,»

Moren kom midt i «frøken som serverte sushi». Hun løftet begge armene og tok av seg «liksom-hodetelefoner». Det var tegnet på at hun ville si noe. Musikken spilte videre i fanget hans.

– Hva er det nå da?

Even mente moren maste altfor mye og trodde hun kom med en ny befaling om å gjøre noe.

– Det er en som vil hilse på deg. Du har besøk. Kom, han står på trappen.

– Hvem?

Even likte ikke overraskelser. Spesielt ikke slike. Pakker og nye klær, eller noe spiselig, spesielt lasagne og morens hjemmebakte rundstykker. Det var fine overraskelser.

Men levende fremmede overraskelser som ringte på døren, var no’ dritt.

– Gutten fra nabohytta. Så hyggelig. Skal jeg be han inn? Moren var fornøyd og klarte ikke å skjule at hun hadde vært spent på om han ville få venner her.

– Nei, jeg går ut, sa Even, og overrasket moren med å legge igjen hodetelefonene.

Han så mot den stengte ytterdøren. Han ville helst la den være lukket, men visste at gutten sto ute og ventet. Han så ned og oppdaget den ene sokken han hadde på høyrefoten.

Han dro den raskt av og åpnet døren. Med sokken i hånden bak på ryggen følte han seg som en idiot.

– Hei. Jeg lurer på om du har lyst å være med på fisketur i ettermiddag?

Gutten så på han. Spørrende.

– Tja, Even kastet sokken til høyre og håpet at gutten på trappen ikke så hva han gjorde.

– Jeg heter Marcus. Bor i nabohytta.

– Even, sa Even. – Skjønte det. Jeg så dere kom.

Marcus hadde en blå NY-cap på. Bak fram. Det mørke håret stakk fram over ørene. Pannen var fri for hår. Panneluggen hadde brettet seg bak da han tok på capen. Øynene var store og blå. – Blir du med ut?

– Ja, skal hente capen min først.

Even hadde heldigvis tatt med sin NY-cap, og plasserte den bak fram. Nye sokker fant han i skuffen.

– Skal ut, ropte han til moren.

Uten pannelugg, han også.

Marcus ventet på trappen.

– Hva har du lyst til? Er ikke så mye å finne på, men vi kan gå bort til fotballbanen. Spiller du fotball?

– Har ikke ball her. Glemte å ta den med. Jeg spiller på laget hjemme. Spiss.

Even hadde ikke sett noen fotballbane og lurte på hvor langt det var å gå. Marcus mente at det var fem minutter, kanskje ti. Han fortet seg inn for å hente ballen, og nå var det Evens tur til å vente.

De måtte gå forbi det gamle huset. Even gikk mens han spratt ballen foran seg. Han stirret ned i veien og på ballen for å slippe å se på huset. Han fikk den samme følelsen som dagen før. At det var noen der. Noen som fulgte med på at de gikk forbi.

Fotballbanen var egentlig en stor gresslette med altfor høyt gress. Målene var så små at de slapp keeper. Ballen fløy i alle retninger, og Even ble flau over å bomme på målet gang etter gang.

– Er det ingen som klipper gresset her? Går jo ikke an å spille. Ballen går feil vei hele tiden.

Even var vant med å score, men nå følte han seg som en amatør. Høyt gress og joggesko satte en brå stopper for fotballkarrieren.

– Vi bruker å klippe, men faren min har ikke hatt tid. Vi kom i dag, som du så.

– Skulle vært kunstgress, mente Even bestemt.

– Tror du noen har råd til kunstgress her?

Marcus himlet med øynene. – Optimist, sa han.

Guttene ga opp fotballen og la seg ned i gresset ved siden av hverandre inne i det ene målet.

4. EMMA

– Hva gjør dere?

En tynn liten jentestemme skremte dem.

De hadde ikke hørt henne komme. De snudde seg samtidig. En liten jente stod på andre siden av målet. De små hendene hennes holdt i nettingen.

– Stikk, vi orker ikke snakke med småjenter, svarte Marcus.

En annen jentestemme ropte:

– Thea! Hvor er du? Thea, kom hit.

– Hører du? noen roper på deg, sa Marcus og tok ut strået han hadde i munnen. Du må gå. Det er noen som leter etter deg.

– Er her! skrek jenta. Høyt.

Så mye lyd i en liten kropp, tenkte Even, og la seg tilbake i gresset og stirret opp. Det var små hvite skyer på den blå himmelen. Han forsøkte å se om noen av skyene lignet på et dyr. Der var det en hund. Han lå og så på hunden og glemte seg bort en stund. Han kom til å tenke på hunden fra dagen før.

– Der fant jeg deg. Thea, du må ikke gå så langt, alene. Du er ikke kjent her.

– Ikke du heller, sa jenta. – Du har også gått hit.

– For å lete etter deg, din dust. Kom, vi skal hjem. Mamma venter på oss. Hun ble redd da du forsvant.

– Hvem er du? spurte Marcus som ikke hadde noe imot å bli kjent med eldre jenter. – Har ikke sett deg før.

– Emma, svarte hun. Vi har kjøpt hytte her. Lillesøsteren min stakk av da vi kom fram.

Even så på Emma.

– Hvilken klasse går du i? Han husket heldigvis det moren alltid sa: «Spør aldri om en dames alder.»

– Skal begynne i 7. klasse til høsten, svarte jenta.

Hun hadde langt lyst hår, holdt hodet på skakke og så på dem. Først Marcus, så Even. – Enn dere da?

De to fortennene hennes var litt lengre enn de på siden. Even tenkte det var den peneste jenta han hadde sett.

– Begynner i 8. klasse begge to, svarte Marcus som hadde fått alle opplysninger fra Even på tur til fotballbanen.

– Fint, sa Emma. Er det noen jenter her? Har dere søstre?

Marcus og Even så på henne. Søstre? Nei, takk og pris.

De ristet på hodet samtidig som om de hadde øvd seg lenge.

– Vi må gå tilbake, sa jenta. Mamma blir hysterisk snart. Jeg glemte mobilen. Hun har sikkert ringt en million ganger. Den står på lydløs siden Thea sovnet i bilen.

– Ha det, sa hun og gikk i motsatt retning av guttenes hytter.

– Dumt jeg ikke spurte hvor hytta hennes er, sa Marcus.

Jeg kjenner alle hyttene her, og det hadde vært fint å vite hvor hun bor. Han la seg på ryggen og tittet drømmende på skyene.

– Hyggelig jente.

– Ja, hyggelig til jente å være, svarte Even.

Han så de tynne bena hennes der hun spaserte bortover veien i den blomstrete sommerkjolen. Lillesøsteren hoppet ved siden av henne. Emma holdt henne fast i hånden.

– Skulle du ønske du hadde søsken? spurte Even som hadde reist seg opp på albuene.

– Søsken, sa Marcus stille. – Jeg hadde en bror. Men han døde da han ble født. Tenker ofte på hvordan det hadde vært …

Even angret seg. – Åååå, sa han og la seg ned i gresset igjen.

Guttene lå side om side. Det var helt stille bortsett fra noen fugler som sang. Marcus sjekket klokken på mobilen.

– Må dra hjem. Middag snart. Ringer på når jeg er klar til fisketuren. Har du utstyr?

Even tenkte seg om før han svarte.

– Tror ikke det. Nei, første gang vi har hytte og båt. Må spørre. Kanskje det ligger noe i båthuset. En gærning har bygget det på en umulig plass.

– Gærningen er min onkel. Vi ertet han mange ganger. Men han sto på sitt. Det var perfekt plassert, mente han. Ingen tulla med naustet når han ikke var der, mente onkel. Og det viste seg at han hadde rett.

De reiste seg og begynte å gå tilbake til hyttene.

– Unger går inn og leker i naustene, noen ganger ødelegger de ting. Ikke bare unger forresten. Uteliggere også. De har fest, og blir der i flere dager, eller til noen jager dem. Bare en gang snek noen seg inn i onkels naust. De glemte sjøen og ble bokstavelig talt fanget. Tullinger, spør du meg. Godt for dem at de hadde telefon, sa Marcus og lo.

Even lo også. – Hva skjedde med tullingene?

– Grein som småunger da vi hentet dem med båten. De hadde vært der i flere timer. De trodde det tok en liten stund før sjøen falt, men det tar langt tid. Sjekka. Det tar tolv timer og 20 minutter. Eller rettere sagt 25 minutter, men det spiller ingen rolle fra eller til, mener jeg, når du står der og griner. De ringte etter hjelp, til slutt. Jeg daua nesten av latter for de var mye eldre enn meg.

Even ga ballen til Marcus. De var fremme ved hyttene.

– Sees etterpå.

Even kjente middagslukten og merket hvor sulten han var.

Even fortalte historien under middagen. Faren lo, og var enda mer fornøyd med kjøpet etter den festlige fortellingen.

– Ja, jeg visste det. Det var en årsak. Skjønte bare ikke hvilken.

Han la en ny kotelett på tallerkenen og helte over karrisaus.

– Jeg vil sette opp et gjerde langs kanten og lage en stor platting. Da får vi en fantastisk utsikt. På kvelden kan vi sitte der i måneskinnet. Han så på moren og blunket.

– Ikke sant, Berit?

Hun laget et rar grimase.

– Hi hi. Skal du være romantisk nå da?

Faren bøyde seg mot henne. – Hvorfor ikke? Kanskje bygge et tak eller noe, om vinden ikke tar det med seg. Må først finne ut hvor sterkt det blåser.

Han stappet i seg en stor kotelettbit og tygget nesten ferdig.

– Så lager vi trapp og en bane med vinsj. Med vinsj og slede kan vi sende ting opp og ned. Slipper å bære påhengsmotoren og fisken. Stien er farlig.

– Skulle du ikke slappe av, Bjørn? spurte moren. – Er du ikke lei av å snekre på jobben?

– Det er mye morsommere å snekre til seg selv. Blokkleiligheten vår er laget av betong og det har sine begrensninger. Her er det et eldorado av muligheter. Anneks også. Jeg har planer om litt av hvert, kan dere tro.

Vent og se …

Faren strøk hånden over to dager gamle skjeggstubber.

– Rar du er med skjegget, sa Even.

– Deilig med barberingsfri ferie, svarte faren.

– Greit med skjegg når vi skal jobbe.

– Vi, sier du? Ikke spør meg om hjelp, sa Even som så for seg at han måtte jobbe hver dag. – Jeg bare sier det. Jeg har ferie.

– Nei vi, nei, mente jeg. Jeg skal kose meg med jobben helt alene, svarte faren og gikk løs på neste kotelett.

5. FISKETUREN

Båten gynget lett i bølgene. Sjøen var mørk og de kunne ikke se bunnen. Solen gjemte seg noen ganger bak en sky.

– Fisker du ofte? spurte Even.

– Nesten hver dag, svarte Marcus og dro i snøret. – Når det er fint vær. Er moro når fisken biter på.

Even kjente spenningen hver gang snøret strammet seg. Han dro opp fiskene, løsnet dem av kroken og kastet snøret ut igjen. Solen var på vei ned bak fjellet uten at han merket det. Marcus som var vant til å følge med på solens ferd startet motoren og kjørte inn til land. Even måtte innrømme for seg selv at fisking var morsommere enn han hadde trodd. Han hadde fått åtte store fisker. Dem hadde moren og faren fått. Han måtte gå to ganger fra naustet for det var tungt å bære. De skrøt av fiskelykken hans. Moren visste hva fiskene het fordi hun hadde vokst opp i «fjæresteinene». Men faren var ikke så bevandret med fisk, det spilte ingen rolle om det var torsk eller sei. Godt var det uansett, mente han. Faren hadde bodd i Oslo hele livet. Friluftslivet hans, og fiskingen han hadde bedrevet, var en tur langs Akerselva i ny og ne.

– Da vi dro til byen, betrodde han sønnen, var det slike fisker vi fikk på kroken.

Han smilte lurt og så på Berit som rødmet. Hun reiste seg brått.

– Varm sjokolade? Noen andre?

Hun så fra Even og bort på Bjørn.

– Har ikke smakt det siden jeg var liten. Ja takk. Varm sjokolade! Nam, svarte faren og drømte om gamle dager og bestemoren.