SIGRID OLSEN

Trippelgjengen og
grottens hemmelighet

Sol Forlag
2020

Sigrid Olsen

Trippelgjengen og grottens hemmelighet

Sol forlag 2020

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-690943-6-7 (ePub)

ISBN: 978-82-690943-5-0 (trykk)

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk.

Kopiering i strid med lover eller avtaler kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Illustratør cover: Ida S. Skjelbakken

Kart over Lillevik og illustrasjon på kodesiden: Wenche Hoel

Holmen Book Cream 1.8 70 gram, 1+1

Forfatter Sigrid Olsen (1958) er fra Lødingen i Nord-Norge og bosatt i Bærum.

Grottens hemmelighet er hennes tredje bok i serien om Trippelgjengen.

I den første boken, Loftsmysteriet, møter du Even (12 år). Han gruer seg til en kjedelig ferie på den nye hytta i Lillevik. Han blir venn med Emma (11 år) og Marcus (12 år), som også ferierer i Lillevik. I et gammelt hus, like ved hyttene, skjer det skumle ting.

I bok nummer to, Sjømannens gåte, dukker det opp en gammel gåte som det haster med å løse. Løsningen finnes i det gamle huset, Anders barndomshjem, som skal rives snart.

En raner har truet til seg totusen kroner i Hannas kiosk. Han forsvant etter å ha kjørt i grøfta med en stjålet bil. Trippelgjengen er på saken.

Omtale:

Trippelgjengen og loftsmysteriet fikk terningkast 6 og ble anbefalt som Må-lese-bok av ABC Nyheter. Sjømannens gåte fikk terningkast 5 og gode tilbakemeldinger. Mange har gledet seg til neste bok i serien. Nå er den endelig her.

Anbefaling:

Bøkene kan leses uavhengig av hverandre, men man får mest glede av dem om de leses i rekkefølge.

Hvor finnes bøkene?

Alle bøkene finnes i papirutgave og E-bok.

Loftsmysteriet og Sjømannens gåte finnes også som lydbok.

Grottens hemmelighet vil bli tilgjengelig som lydbok etter hvert. Papirbøker kan bestilles i de fleste bokhandlere og nettbokhandlere.

Signerte bøker bestilles på forfatterens egen side: www.sigridolsen.no

Du kan også spille MASTERMIND på forfattersiden.

Spillet beskrives på side 29.

På vei til hytta

Lille julaften kjørte Evens familie til Lillevik med et grantre festet med lastestropper på biltaket. Evens foreldre, Berit og Bjørn, gledet seg til jul. Berit var lærer, og ukene før jul hadde vært travle, som alltid. For første gang skulle de feire jul et annet sted enn hjemme i leiligheten i Oslo. Even gledet seg til å møte Marcus, men mest gledet han seg til å møte Emma. Anna og Anders skulle også komme fjerde juledag. Anna kom hvis hun var frisk nok til å få ferie fra avvenningsklinikken. Hun hadde kjøpt det falleferdige barndomshjemmet til Anders for erstatningspengene etter bilulykken. Nå bygget hun et nytt hus til seg selv med en toroms leilighet til Anders og hunden hans, Atlas. Det var få fastboende i Lillevik. Hytteeierne var hjemme i juleferien. Med andre ord, det ville bli en fredelig julefeiring. Lite visste de om alt som skulle skje.

INNHOLD

1 SKOEN

2 JUL I LILLEVIK

3 MASTERMIND

1. SKOEN

– Hva er det som flyter der, pappa?

Even pekte mot noe som duppet opp og ned i de små bølgene. Faren sakket farten på påhengsmotoren og styrte den lille, hvite båten dit Even pekte.

– En sko. Hva i all verden gjør en sko ute på havet midt på vinteren?

Faren strakte seg over båtripa, tok av votten på høyrehånden og grep skoen med en fast neve. Skoen var gulbrun med oransje lisser. Sålen var hvit. Den så ny ut. Even flyttet seg til midtre tofte for å studere funnet på nært hold.

– Håper ingen har druknet, sa faren og tømte vannet ut av skoen. Så virket det som han angret seg og sa: – Nei forresten. Det er sikkert bare noen som har mistet den. Vi tar den med på land og legger ut bilde på Facebook.

– Pappa, du er ikke Facebook-venn med noen her, sa Even og så seg rundt. Hyttene langs fjorden lå ensomme og forlatte. Langs veien ned til Lillevik lå det bare noen få hus der det bodde folk hele året. Hyttene og naustene ble stort sett brukt i sommerferiene og i påsken. I julen var Lillevik bare en liten vik, som navnet fortalte. Ingen feiret jul her. Bortsett fra Evens familie.

– Da henger vi opp en lapp på Hannas kiosk, sa faren og speidet utover havet. Det er på tide å sette krabbeteinene og komme oss på land. Vi har nok fisk til middag i dag.

Han la skoen ned i båten og sjekket vanndybden med mobilappen. Tauet mellom teina og blåsa avgjorde hvor dypt de kunne sette teina. Ble den satt for dypt, dro teina blåsa under overflaten, og da var den umulig å finne igjen.

– Greit for meg, svarte Even og så ned i fiskebaljen der det lå to torsker og en lyr. Den øverste torsken skulte på han med det ene øyet. Det svarte midt i øyet var firkantet. Rundt det svarte var det en ramme som lignet på en pakning av myk gummi. Fisken hadde mange prikker som om den led av meslinger. Han kom til å tenke på den prikkete ørreten han fanget i kulpen ved Kristoffers hytte.

– Hvorfor har fiskene prikker, pappa? spurte han og satte fingeren på en prikk og dro fingertuppen nedover fisken for å kjenne om prikken var annerledes enn resten av skinnet. Det var den ikke. Fisken var kald, og den buktet seg. Kanskje den er kilen, tenkte Even og så opp på faren.

– Aner ikke, svarte faren. – Muligens naturlig kamuflasje, som gjør det lettere å gjemme seg. Prikkene forveksles sikkert med småstein når fisken ligger på bunnen. Ingen liker å spise stein.

– Der tar du feil, pappa. Steinbit liker stein.

Faren gliste bredt, fylte krabbe-agn i den første teina og kastet den uti. Den landet med et plask og sank. Even kjente at noen kalde vanndråper traff kinnet. Han trakk lua lenger ned i pannen og tørket seg med votten. Før faren slapp blåsa, forsikret han seg om at teina sto på bunnen. Den andre teina fulgte like etter. Snart lå de to oransje blåsene og fløt, ikke veldig langt fra hverandre. Faren hadde skrevet navn og adresse på blåsene med vannfast tusj. Om oppsynsfolkene fant teiner uten navn, ble de konfiskert. Faren dro i startsnoren. Motoren harket et par ganger og stoppet. Han dro i snoren på nytt. Motoren startet og faren ga full gass. Så strøk han seg over haken, slik han pleide når han funderte på et eller annet.

Even bar skoen etter lissene. Foran han gikk faren og holdt seg fast med én hånd i det tykke tauet som fungerte som trappegelender. Den andre hånden holdt rundt håndtaket til fangstbøtta. De gikk forsiktig opp trappen fra brygga. Selv om de måkte den kvelden før, var det is i trinnene. Da de kjøpte hytta, var adkomsten til brygga og naustet en kronglete og skummel sti med mange løse steiner. Faren og Even hadde laget trappen på slutten av sommerferien. Ved siden av trappen monterte faren en løpestreng med kurv. På den måten kunne de sende ned tunge ting eller frakte dem opp. Den lignet på en zip-line. Tidligere på sommeren hadde de bygget en platting i hagen og montert et rekkverk ut mot det høye stupet. Bøyde man seg over rekkverket, så man rett ned på naustet og fjæra. Jobben i eget byggefirma ga faren stålkontroll på bygging. Mente han selv, i alle fall.

– Se hva vi fant, mamma. Den fløt ute på fjorden.

Even holdt frem skoen. Moren tok imot.

– En Timberland-sko. Til høyre fot. For et merkelig funn, og så midt på vinteren. Størrelse 43, sa hun og stakk hånden inn i skoen. – Uff, så kald den er. Men se her. Det ligger noe fremme i tåa.

Hun dro ut en stripete sokk.

– Så bra. Da var den ikke på eierens fot, sa hun og sukket tilfreds over konklusjonen. – Og vi trenger ikke å melde fra om at noen kan være i havsnød.

Faren hentet en gammel avis og la den på gulvet under den lille ovnen på badet.

– Så lurt, sa moren. – Der kan den stå og tørke. Nå er det på tide med middag.

Hun så fornøyd ned i den røde bøtta.

– Den svære her blir dagens middag, sa hun og løftet fisken opp etter gjellene. – De to andre legger jeg i fryseren.

Even hadde oppdaget at om han knadde litt fisk sammen med potet og masse smør, smakte fisk ikke så verst, likevel. Noen ganger stekte moren bacon til, og middagen ble enda bedre. Han likte de små baconbitene som knaste mellom tennene. I dag bød moren heldigvis på en skål full av bacon og baconfett.

– Skulle bare mangle, sa hun. – Det er tross alt lille julaften.

Etter middagen sjekket faren nyhetene på nettet for å se om det hadde skjedd noe som kunne forklare hvordan skoen havnet i sjøen, Men nei, ingenting. Så var det tid for å pynte juletreet. Hytta ble helt forandret med juletre, juleduker og levende lys. Veggene beveget seg i blafringen fra lysene. Moren satte frem et stort fat med hjemmebakte julekaker og skjenket melk i tre glass. Det var lov å spise så mye kaker man bare orket. Smultringene var best, syntes Even. Han krøp opp i sofahjørnet og ble sittende og se ut av vinduet. Havet var mørkeblått, nesten svart. Husene på den andre siden av fjorden var pyntet med lyslenker. Lyset fra dem var dempet som om en tynn gardin var trukket for. Øynene gled igjen uten at han merket det. Stemmene til foreldrene ble lavere, til slutt hørte han dem ikke. Farens latter vekket han, og han kikket seg forvirret rundt. En halvspist smultring lå på gulvet. Even plukket kaken opp og la den på tallerkenen, før han gikk og pusset tennene. Gulfargen langs den øverste kanten på skoen var blitt lysere. Even lurte på hvem eieren var. Kanskje eieren gikk rundt i den kalde snøen med bare én sko? Ikke hadde han sokk på heller.

2. JUL I LILLEVIK

Even våknet tidlig. Klokken på mobilen viste fem over seks. Rommet var kjølig, og han dro dyna opp under haken. Det ville bli fint å møte Emma igjen, tenkte han. Første gang de møttes, lette Emma etter Thea, lillesøsteren sin på fire år. Thea hadde gått alene på oppdagelsesferd, mens Emma og foreldrene var opptatt med å bære inn bagasjen fra bilen. Hun kom bort til fotballbanen der Marcus og Even var. Emma kom løpende for å hente søsteren. Etter det første møtet hang de sammen hver dag i sommerferien. Emma hadde langt, lyst hår og blå øyne. Hun var den tøffeste og smarteste jenta Even visste om. Det var hun som fant på navnet Trippelgjengen. Hun mente at et sted som Lillevik trengte smarte detektiver, og hvem andre var bedre egnet enn de tre, liksom? Han lukket øynene og forsøkte å se henne for seg. Da de spilte fotball. Da de var på stranden. I skogen, mens de spionerte på raneren. Natten han fulgte henne hjem, med hånden hennes i sin. Den nifse natten da de trodde at det bodde et spøkelse på loftet i det gamle huset. Den natten la hun sitt tårevåte kinn mot hans. Så husket han den siste dagen da alle ble enige om å være i Lillevik i romjulen. De gode minnene og varmen under dyna gjorde han søvnig, og han sovnet igjen.

Det banket på døren. Even åpnet øynene og reiste seg opp på albuen.

– Ja, gryntet han. – Jeg forsøker å sove.

– Klokken er snart ti, sa moren inn i nøkkelhullet. – Vi har allerede spist frokost. Bjørn er ute og måker snø.

Gulvplankene kjentes kalde mot de bare bena. Even dro opp rullegardinen. Han kunne se at faren måkte parkeringsplassen til Marcus’ familie. Even hadde trodd at hytteferie ville bli kjedelig, men med Marcus som nærmeste nabo og Emma fem minutter unna, ble ferien mye bedre enn fryktet. Nesten litt for spennende, tenkte Even mens han så den hvite snøen gi tapt for farens kraftige armer og snømåken han skubbet foran seg. Faren skjøv den langs bakken til den var full. Så tippet han snøen av i hellingen ved siden av trappen ned til brygga. Snøen var helt hvit, mye hvitere enn i Oslo. Even løftet blikket mot skogen. Den minnet om julekortene moren pleide å sende før hun gikk over til å skrive julehilsenene på Facebook.

– Even, er du våken?

– Kommer nå, ropte han mot den lukkede døren.

Morens fottrinn hørtes ned trappen. Han kledde raskt på seg og gikk inn i stua. TV-en sto på allerede. Han slengte seg ned i sofaen. Formiddagen gikk med til de vanlige julefilmene, og rett før Tre nøtter til Askepott skulle begynne, var faren også på plass i sofaen. Nesetippen hans var rød. Faren påsto at han hadde sett filmen en million ganger.

– Ingen jul uten, sa han og stappet i seg en fattigmann som han skylte ned med kaffe.

Klokken var noen minutter over fem på ettermiddagen. Ribbe med sprø svor og riskrem med rød saus lå tungt i magen til Even.

– Hør så vakkert Sølvguttene synger julen inn, sa moren og skrudde opp volumet på TV-en.

Mens den siste sangen tonet ut, hentet faren en liten, firkantet pakke og ga den til moren.

– Den første er til deg.

Moren tok imot og pakket opp.

– Så fine øredobber, Bjørn, sa hun og viste dem til Even. – Tusen takk.

Neste pakke var til moren fra Even. Hun så overrasket på det røde mobildekslet med gullenke. Hun takket med en lang og varm klem og plasserte mobilen i dekslet med det samme. Det hadde vært mye vanskeligere å komme på en bra gave til faren. Men til slutt hadde han funnet den perfekte gaven. En fiskehåv. For å unngå at faren mistet fisken idet den ble løftet over ripa på båten, uvant som han var med å fiske. Faren fikk en krabbekoker på gass fra moren. Even hadde lagt merke til at en smal, lang pakke var forsøkt gjemt innerst mot veggen. Han var nesten sikker på at den var hans. Og om det stemte, visste han hva den inneholdt. Endelig dro moren frem pakken og leste:

– Til Even. Fra mamma og pappa.

Han rev av papiret, og i gleden over de nye skiene og stavene takket han foreldrene mange ganger. I neste pakke lå det et par skisko, svarte og gule som skiene. Den siste gaven var pakket inn i rødt nissepapir. Pakken var tung, og i det lange, krøllete gullbåndet hang en lapp som var formet som en hammer.

«Til Bjørn. Fra gutta på jobben.»

– Hva har de funnet på nå, da? sa faren og klippet av båndet før han fjernet teipen.

Inni pakken lå en hammer. Skaftet var gullfarget med navnet, Bjørn, gravert inn. Hammerens hode var sølvfarget. Faren la hammeren på bordet ved siden av kaffekoppen.

– Dette var en flott gave, skrøt han og så veldig fornøyd ut. – De erter meg fordi jeg roter bort hammeren min hele tiden. Nå vil ingen være i tvil om hvem det er sin, når den dukker opp på de rareste steder.

– Du skulle hatt navnet ditt på flere ting, sa Even med et lurt smil.

Så samlet han sammen gavepapiret og stappet det i en søppelsekk, før han bar sekken og skiene ut i boden. Resten av kvelden spilte de Monopol og hørte på julemusikk.

Det er tre dager til Emma og Marcus kommer, tenkte Even og sukket høyt. Han sjekket mobilen og dumpet ned i farens stol, justerte ryggen og la bena på fotstøtten. Skrellet en klementin, delte den i båter og spiste langsomt. Etter lunsj dro de ut og sjekket krabbeteinene. Åtte krabber var dagens fangst. Moren kokte og renset dem før hun la dem i fryseren. De skulle Anna få, hun som elsket krabbe. Det ville bli rart å treffe Anna igjen. Even var blitt kjent med henne i sommerferien, og han likte henne veldig godt. Hun var morsom og snill. Men den siste kvelden hadde Anna vært full og slem. Moren hadde ordnet seng til henne i boden. Om morgenen var Anna borte, og på gjestesengen lå et brev hvor hun beklaget oppførselen sin og lovet å gjøre alt godt igjen. Og at hun nå var reist for få hjelp til å slutte å drikke.

Andre juledag fikk faren en god idé. Han begynte sikkert å kjede seg, han også, tenkte Even da faren plutselig utbrøt: – Nei nå, folkens. Nå kjører vi til byen, for godterier og kino.

– Endelig en anledning til å bruke de nye klærne jeg kjøpte til jul, sa moren.

Hun la strikketøyet i kurven og løp opp til soverommet. Faren gikk ut for å starte bilen og slå på varmeapparatet. Even satte seg i baksetet. Moren kom småløpende. Den nye buksen hennes var vid og kort. Helt forskjellig fra de gamle. Så var alle på plass, og turen kunne starte.

– Musikk må vi ha, sa faren og trykket på radioknappen. I’m dreaming of a white Christmas smøg seg ut av høyttalerne. Varmluften fra varmeapparatet, musikken og vinterlandskapet som passerte forbi, fikk Even til å tenke at det slett ikke var verst med jul i Lillevik.

Med hver sin godtepose fant de setene i kinosalen. Filmen handlet om julenissen som slet med å få levert julegavene tidsnok. I operasjonssenteret under isen på Nordpolen måtte det jobbes hardt. Mange rare nisse-hjelpere hjalp til. Even og foreldrene lo og spiste smågodt. Julestemningen var steget mange hakk da de returnerte til hytta.

Neste dag ryddet de hytta og gjorde boden om til soverom. Anna skulle sove der, som sist. Haugen med rundstykker og kaker vokste. Et par av Annas krabber ble hentet fra fryseren. Moren kokte risgrøt, avkjølte den og blandet i pisket krem, vaniljesukker og sukker. Hun kokte rødsaus av bringebærsaft. Ribba ble smurt inn med sennep og krydret.

– Den skal hvile kaldt til neste dag, sa moren mens hun strevde med å få plass til den i kjøleskapet.

Til slutt ga hun opp og bar den ut i den kalde boden.

3. MASTERMIND

Endelig var det fjerde juledag. Even var like spent som på julaften. Med et siste blikk i speilet ordnet han hårsveisen. Det lyse håret var nyklippet, med lang lugg og kort ved ørene. Duften av varme rundstykker sivet inn på badet. Moren la rundstykkene i brødkurven og satte den på bordet idet han kom inn i kjøkkenet. Deilige, hjemmebakte rundstykker med smør som smeltet. Gulosten myknet så fort at han måtte spise med én gang det var påsmurt. Smøret rant nedover haken. Moren rakte frem en serviett. Det fikk han til å tenke på i sommer. Hvor irritert han hadde vært da hun tørket munnen hans, som om han var en baby. Øynene møtte morens over bordet. Med ett fikk han dårlig samvittighet. Hun ville bare hjelpe, tenkte han og så bort på faren, som satt og så ut av vinduet. Et par måker fløy langsomt over den stille havoverflaten på jakt etter frokost.

– Morgensolen glimrer med sitt fravær, sa moren.

Even svarte at den ikke glimret i det hele tatt. Det var for tidlig, og det var vinter. Han sjekket klokken. Ti over ni.

– Håper Marcus har kjørt hjemmefra nå, sa Even og forsynte seg med et rundstykke til. – De skulle starte tidlig. De har bare fire mil å kjøre.

– Evelyn sa de skulle kjøre rundt ni, bekreftet moren.

Like ovenfor sletta de spilte fotball på i sommer, lå en bratt skråning. Der skulle han lage et skihopp mens han ventet på Marcus. Snøen var kram. Han tok opp en neve, klappet den sammen og kastet snøballen så langt han klarte. Uten en lyd traff den bakken, laget et hull og ble borte. Så fikk han en idé og gikk inn og hentet en gulrot i kjøleskapet. Han skrevet over snøskavlen og gikk ut på sletta ved siden av gårdsplassen. Det var lett å rulle snøen til en stor ball. Så rullet han en til, en som var litt mindre. Han trillet begge over gårdsplassen, og snart sto det en snømann ved siden av trappen. To kvister ble til armer. To steiner, som han klarte å løsne fra grusen under trappen, ble til øyne. Han fant en kvist som buet opp i et smil, og trykket den fast under gulrotnesen. Men noe manglet. Han hentet et ark og en svart tusj og skrev: «Velkommen». Arket festet han i snømannens pinnehånd. Fornøyd banket han snøen av ullvottene og hentet skiene i boden. Etter et par stavtak snudde han seg og så seg tilbake. Gulrotnesen pekte rett frem. Snømannen smilte fornøyd.

Even svingte av ved Annas hus, som lå noen hundre meter borti veien. Heldigvis var det skumle huset, som hadde vært Anders barndomshjem, revet. Ingen hadde bodd der etter at moren til Anders døde. Bjørns firma bygget nå et stort hus til Anna på tomten. Even tok av seg skiene og tråkket forsiktig. Faren hadde advart om at det lå byggematerialer og kapp av planker med spiker, gjemt under snøen. Platene på veggene innvendig manglet. Han kunne se tvers gjennom huset og ut på den andre siden. Stuevinduene gikk fra gulvet og helt opp til taket. Anna sendte stadig bilder og linker med nye planer og ideer. Mer enn én gang hadde faren humret og ristet på hodet av E-postene hennes. «Om et annet byggefirma hadde fått jobben, ville bygget blitt mye dyrere», hadde han sagt. «Nå er jeg veeeeldig snill med dama. Ja, det mener jeg virkelig, men når det er sagt, må jeg innrømme at hun har mange smarte løsninger og gode ideer. Det gjør det interessant å bygge. Mesteparten av det vi bygger ellers, er dessverre kliss likt. Man sparer penger på store bestillinger, men du og du så kjedelig.»

En bil tutet. Tankene rundt farens funderinger stoppet brått. En blå Volvo sto ved innkjørselen til huset. Bakdøren ble åpnet, og ut kom Marcus.

– Halla! Hva gjør du? ropte han og slamret igjen bildøren.

– Ingenting. Bare sjekker huset. Ny bil?

– Jepp, V90 med 235 hestekrefter.

Marcus dro igjen glidelåsen på den blå boblejakken og løp bort til Even. Det mørke håret dekket ørene som første gang de møttes. Han så annerledes ut. Even lurte på hvorfor, og det oppdaget han med det samme Marcus stanset. Han hadde vokst … mye. Even måtte se opp for å møte de blå øynene hans.

– Har du krympet? spurte Marcus og dro lua av Even. Så lo han en kort latter og gikk bort til vinduet og tittet inn. – Luftig her. Ingen vegger.

Han strakte armen bak og ga lua til Even.

– Skal vi gå på baksiden? spurte han og fortsatte rundt hjørnet og ble borte. Even fulgte etter. På baksiden var det to verandadører. Anna og Anders skulle ha felles terrasse, til morgensolen og en prat når det måtte passe.

– Kom! Vi går hjem til meg, sa Marcus før han snudde seg og gikk med raske skritt mot veien.

Even løp etter vennen. Han tråkket på seg skiene, og sammen gikk de langs den snødekte bilveien.

– Den blir finere med hatt, sa Marcus da han oppdaget snømannen. Han skrådde mot hytta si og forsvant inn. Like etterpå kom han ut med en svart hatt med bred brem og satte den forsiktig på snømannens hode. Even innbilte seg at kvistesmilet ble enda bredere.

Even ble tatt imot av Evelyn som om han var en bortkommen sønn. Fredrik har stukket over til Bjørn, fortalte hun og gikk ut på kjøkkenet. Hun la brunost på tykke brødskiver og innimellom rørte hun i en kasserolle. Even gledet seg til maten, selv om det ikke var lenge siden han hadde spist tre rundstykker. Mens han tenkte på den sultne magen sin, ringte det på. Evelyn åpnet. Han hørte den lyse stemmen til Emma. Even gikk ut i gangen, men da øynene hans møtte Emmas, stoppet han, løftet armen og klødde seg i nakken. Emma dro ned glidelåsene på de brune støvlettene og kippet dem av seg.

– Er du sulten? spurte Evelyn. – Jeg smører noen ekstra brødskiver, la hun til uten å vente på svar. Så la hun armen rundt Emmas skuldre og fulgte henne inn. Even ble stående i gangen og se etter dem. Han følte seg som Greg i En pingles dagbok. Som en dust. Marcus og Emma satt overfor hverandre. Mellom dem sto en vase med røde roser. Gullfargede stearinlys brant på hver side av rosene. Even valgte den ledige stolen ved siden av Emma. Hun snudde seg mot han og smilte. Så strakte hun armene mot guttene, grep tak i hendene deres og holdt fast. Hånden hennes var varm.

– Endelig er vi samlet igjen, sa hun. – Jeg har tenkt så mye på dere. Endelig er Trippelgjengen klar for nye oppdrag.

Even kjente at kinnene ble varme. I taket hang en lysekrone, som med ett ble veldig viktig å sjekke ut. Lyspæren var hvit. Han håpet at rødmen ikke var synlig. Så pinlig. Evelyn kom fra kjøkkenet i samme øyeblikk. Fra en rosemønstret mugge helte hun kakao i krusene og ba dem om å forsyne seg. Emma slapp taket i guttenes hender. Evens nå frie hånd tok den øverste brødskiven og gapte over den varme skorpen som om den var redningsplanken han ventet på. Marcus tok en skive og stappet den i munnen før han skjøv fatet bort til Emma. Even kjente et spark i leggen og så opp. Marcus satt og gliste med brunosttenner.

– Skal vi spille Mastermind? spurte Marcus da fatet var tomt.

– Hva slags spill er det? spurte Even og la til at han gjerne ville spille.

Marcus hentet en eske fra bokhyllen, flyttet vasen og lysene bort før han plasserte esken på bordet og åpnet lokket. I esken lå et brunt brett, med mange hull i, og minst femti plastbrikker i forskjellige farger. Røde, blå, grønne, gule, svarte og hvite. I et lite rom lå mini-små, svarte og hvite plastbrikker. De så ut som store knappenåler. Marcus forklarte at han skulle plassere fire farger bak en brun skjerm.

– Denne, sa han og viste frem skjermen, som var mindre enn håndflaten hans. – Motspillerens oppgave er å finne fargene som er gjemt bak skjermen, uten å se. Snu deg bort!

Even snudde seg og ventet til Marcus sa at han kunne snu seg tilbake.

– Ta fire farger og sett dem her, sa Marcus og strøk pekefingeren over de fire hullene, som sto på rekke, ved siden av den lille skjermen. – Bare gjett først.

Even satte en rød, en blå, en hvit og en grønn i hvert sitt hull.

– En svart og en hvit, sa Marcus og plasserte en av hver av de minste brikkene i de minste hullene. – Du har én rett farge i riktig hull. Derfor får du en svart. Så har du én rett farge i feil hull. Det ser du av den hvite. Skjønner?

– Tror det, svarte Even og beholdt den røde og den blå. I tillegg valgte han grønn og gul.

– To hvite og en svart, sa Marcus og satte de små brikkene på plass.

– Vanskelig, sa Even og klødde seg i hodet.

Emma drakk kakao og smilte. Hun hadde sett løsningen. Even fant den riktige fargekombinasjonen etter åtte forsøk. Så var det Emmas tur. Hun klarte det også på åtte. Marcus klarte det på fem, men han var jo flasket opp på spillet, påsto han. Så pakket han spillet tilbake i esken og foreslo at de skulle ta en tur ut med båten.