Edgar Paasche

Det feministiske manifest

Utgiver: Sætre Standup and Write

Copyright © Sætre Standup and Write februar 2018

Innholdet i denne boka er omfattet av Åndsverklovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med forfatter/forlaget er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i lov eller tillatt gjennom avtale med Kopinor, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Tilrettelagt for eBok av eBokNorden as

ISBN 978-82-691178-1-3 (e-bok)

Ideen til denne boken kom da jeg første gang oppdaget Guardian Shorts – et sett med guider til viktige temaer, skrevet på en enkel og lettfattelig måte, utgitt av avisen «The Guardian» og med formål å ikke ta mer enn to timer å lese. Bøkene gis primært ut som e-bøker, men jeg har også valgt å trykke opp noen eksemplarer, som kan brukes i undervisning ved skoler og universiteter.

Håpet mitt er at jeg skal bane vei for en serie med korte og leservennlige bøker, med fokus på folkeopplysning og gjerne innen slike tema som vanligvis er ansett som kontroversielle. Dette fordi jeg mener at det er viktig at den politiske virkeligheten i Norge trenger balanserende faktainformasjon for at vi skal kunne utvikle politikken til å bli best mulig for flest mulig. I tillegg ønsker jeg å bidra til at flest mulig mennesker kan danne seg et helhetlig og sannferdig bilde av feminismen – vår tids mest demoniserende ideologi.

København, februar 2018

Edgar Paasche

Innholdsfortegnelse:

Forord

Kapittel 1 – Et bakteppe

Kapittel 2 – Innføring i feminisme

Kapittel 3 – Statsfeminisme

Kapittel 4 – Feminisme og kjønnsforskning

Forord

For mange år siden var jeg på en fest. Det var en typisk lesbefest, og lesbene var også var ihuga feminister. «Hva faen gjorde du der», spør du sikkert deg selv og jeg kan ikke svare annet enn at jeg var lokket med av en venninne som var lesbe. «Thats what friends are for» sang Dionne Warwick og inntil jeg satte beina mine inn i gangen på den festen og så at jeg sikkert var den som hadde de minste skoene også og dårligst hårvekst på armene, mente jeg at Dionne hadde et poeng. Men ikke alle var av samme kaliber. En av damene var skikkelig heit, og før hun åpnet kjeften var jeg ganske interessert i henne.

«Er du feminist?», spurte hun plutselig, etter at jeg hadde gått bort til henne og vi hadde presentert oss.

«Jeg?», spurte jeg tilbake, og tenkte det måtte være noen andre hun hadde snakket til.

«Ja, du ja? Anser du deg som feminist?». Jeg stirret forbløffet på henne. Hun var pen, men åpenbart hjernedød. Noe måtte det være, siden hun ikke så det innlysende.

«Nei», svarte jeg. «Selvfølgelig er jeg ikke det».

«Hvorfor er det så selvfølgelig?»

«Fordi….Fordi jeg er mann», stotret jeg frem, overrasket over at jeg måtte påpeke det innlysende for henne.

«Du kan jo være feminist fordi om du er mann, jeg kjenner mange som er det», sa hun på en nærmest triumferende måte. Jeg tenkte på hvordan det var mulig å være feminist når du var mann, men innså raskt at det var komplett umulig.

«Jaja, hvis du sier det så», sa jeg og snudde meg for å gå ut på kjøkkenet og finne kjøleskapet.

«Tror du meg ikke? », spurte hun og tok tak i armen min. Jeg snudde meg mot henne.

«Nei, jeg tror deg ikke. For meg er det umulig å være feminist når en mann, det er en selvmotsigelse. At noen likevel skulle mene noe annet, burde ikke overraske meg, hele feminismen er jo full av selvmotsigelser», sa jeg og begynte å lengte etter ølen i kjøleskapet. Hun sperret opp øynene, som om hun ikke hadde hørt riktig.

«HVA?? Er du helt sinnssyk eller?»

«Hva mener du?», spurte jeg.

«Hvordan kan du påstå noe så tåpelig som at feminismen er full av selvmotsigelser?», fortsatte hun og jeg så at det var en glød i øynene hennes. Åpenbart noe hun brant for.

«Fordi den er det, rett og slett, og når ble det å påpeke sannheten tåpelig?», spurte jeg henne og begynte å bli irritert.

«Skjønner du ikke at det er tåpelig å påstå at feminismen er full av selvmotsigelser, og enda mer tåpelig når du mener at dette er sannheten?»

«Nei», sa jeg. «Overhodet ikke. Faktisk mener jeg at feminismen må være den mest selvmotsigende av alle religioner»

«Religion? Du er faen meg ikke helt god. Du vet vel at feminismen ikke er en religion, eller gjør du ikke det?»

«Hva er det da?», spurte jeg og så henne himle med øynene og riste på hodet.

«Det er en bevegelse. Et sett av ideer, tanker og meninger om hvordan ting er og hvordan de bør være.»

«Altså en ideologi?»

«Ja heller ideologi enn religion, selv om jeg føler at ordet ideologi er noe negativt over».

«Hva vil du kalle det da?»

«Hvis jeg må kalle det noe, så vil jeg kalle det en bevegelse», svarte hun og virket amper. Jeg tenkte at det fantes mange kvinnelige bevegelser jeg hadde sansen for (alle hadde seksuell karakter) men i stedet for å si det, nikket jeg som om jeg forsto henne.

«Ja, en bevegelse. Det er det rette ordet. Synes ikke du selv at det passer mye bedre enn religion eller ideologi?», spurte hun.

«Jo, det lyder bedre, det er jeg enig i, men jeg er uenig i at det er den rette betegnelsen. Jeg tror at det startet som en bevegelse, men at det har utviklet seg til en ideologi, eller til noe som liker en religion – med klare fundamentalistiske trekk»

«Fundamentalistiske? Hvordan kan du si noe så dumt?». Hoderistingen hennes, kombinert med den åpne munnen, ga henne et uintelligent oppsyn. Det passet godt inn i bildet mitt av henne som hjernedød, selv om jeg antok at det var for å understreke at hun ikke likte hvordan samtalen vår utviklet seg.

«Fordi feminismen har mange klare fellestrekk med fundamentalistiske religioner. Eller ideologier, om du vil».

«Hvilke likhetstrekk da?», spurte hun irritert.

«Som at den er totalt immun mot enhver form for debatt. Alle som er uenige, blir enten truet til taushet eller stemplet som fiender. Det er en typisk enten-er-du-for-oss-eller-så-er-du-mot-oss-tenking, og alle som da blir stemplet som motstandere, blir automatisk til de som medvirker til det store tilbakeslaget.». Jeg gjorde hermetegn med fingrene for å illustrere at det store tilbakeslaget var et begrep som jeg ikke hadde helt sansen for.

«Hvorfor bruker du ordet Tilbakeslaget egentlig?», spurte hun og hermet fingerbevegelsene mine

«Er ikke det et av moteordene som brukes av mange feminister nå for tiden da? Blant annet av Susan Faludi?».

«Det stemmer det, men hvordan visste du om det?»

«Jeg har lest boken», svarte jeg og smilte triumferende til henne.

«Har du lest boken?». Åpenbart var hun overrasket.

«Jepp», svarte jeg og sendte Irina varme tanker for å ha overtalt meg til å lese den. Boken ga meg et visst alibi for å være kritisk, noe jeg hadde til hensikt å utnytte.

«Jøss, da er du kanskje en mannlig feminist likevel da», sa hun smilende. «Likte du den?».

«Nei»

«Ikke i det hele tatt?»

«Et helvetes makkverk spør du meg.», svarte jeg og gledet meg til fortsettelsen.

«Makkverk?». Åpenbart var det noe hun ikke forsto, og jeg var usikker på om det var begrepet makkverk eller om det var uforståelig for henne at jeg ikke likte boken. Jeg antok det siste, og følte meg forpliktet til å gjengi meningene jeg presenterte for Irina i bilen da vi var på vei til lunsjen hjemme hos henne: Jeg redegjorde i detalj for hva jeg mente om offertankegangen i feminismen, og om paranoiaen som preget feministene. Jeg la ut om de håpløse konspirasjonsteoriene, som de gjentok til stadighet, i håp om at løgnene skulle bli sannheter dersom de gjentok dem ofte nok. Jeg fortalte henne om feminismens paradoks, og at det hele var egentlig å regne som en gigantisk Catch 22. Jeg ga Kaya en grundig innføring i min oppfatning av feminismen som en stalinistisk trosretning og jeg nøt hvert sekund av det. Kaya bare ristet på hodet, mens jeg snakket.

«Du er faen ikke helt god du, vet du det?», utbrøt hun da jeg token pause for å gjenvinne pusten.

«Ja», svarte jeg. «Så altfor godt». Hun var ikke den første som påstod det, og hun kom ikke til å bli den siste. Jeg var klar over det, men hadde heller aldri påstå at jeg var særlig god, og følte derfor at jeg hadde alt på det tørre. «Men jeg føler at jeg har et lager av gode argumenter, både om boken, om Faludi og ikke minst om feminismen. Du kan gjerne få høre dem, hvis du har lyst?», sa jeg og så rett på henne, mens jeg smilte.

«Hvordan kan du ha så mange argumenter om alt dette, bare etter å ha lest den ene boken? En enkel bok, og så har du liksom hele bildet av feminismen? Synes du ikke det virker litt snevert, litt ulogisk?». Hun så overbærende på meg og håpte sikkert at jeg skulle si meg enig med henne.

Jeg fortalte henne om de andre bøkene jeg hadde lest: Simone de Beauvoir, Naomi Wolf, og flere til. Hun virket målløs.

«Jeg er imponert» sa hun. «Jeg har truffet mange menn som sier de er feminister, men som ikke har særlige kunnskaper om hva feminismen er. De kaller seg feminister for å innynde seg hos kvinner, enten det er konene, kjærestene eller whatever – og disse mennene er ikke annet enn patetiske. Jeg har imidlertid aldri truffet en drittsekk som deg, en som fremstår som en så stor mannssjåvinist, men som samtidig har lest så mye kvinnelitteratur», sa hun og jeg var usikker på om det var antydning til beundring i blikket hennes. Jeg ville ikke være for optimistisk, for til tross for det feminine ytre, kunne det bo en panserlesbe bak den lekre fasaden. En som akkurat nå planla hvordan hun på enklest mulige måte skulle ta livet av meg. Det var ingen grunn til å fremprovosere noe, så jeg holdt kjeft og lurte på hvor lenge det ville være til neste øl.

«Så fortell meg da, Mister Knowledge, hva er det som får deg til å sammenlikne en frihetsbevegelse som feminismen, med en fundamentalistisk religion?».

«Er du villig til å lytte?», spurte jeg

«Ja, det er jeg»

«Uten å avbryte?», spurte jeg. Hun la hodet på skakke og vurderte meg.

«Jeg kan ikke love noe, men jeg skal prøve», svarte hun.

«Ok» sa jeg. «Feminismen er fundamentalistisk fordi den, som jeg sa, er immun for negativ kritikk. Alle som kritiserer den blir kneblet, og særlig hvis det er kvinner som kritiserer den. Da får de enten beskjed om at deres meninger er påtvunget dem fra menn, eller de blir umyndiggjort ved å hevde at de er undertrykte av menn. Som om disse kvinnene ikke kan være selvstendige, tenkende individer bare fordi de er mostandere av feminismens tankegods. Hvis en mann kritiserer feminsmen, tas han til intekt for det feminstene kaller den patriarkalske undertrykkingen, som menn visstnok skal ha utsatt kvinner for i alle tider. Dermed har feminismen gjort seg immun mot kritikk, og dette er et av kjennetegnene på fundamentalistiske ideologier, eller religioner om du vil». Jeg trakk pusten og ladet kanonen for neste salve.

Hun var rød i kinnene og øynene hennes var sorte. Jeg kunne se at hun var sprekkeferdig av motargumenter, men hun klarte å holde lovnaden sin om å ikke avbryte. I alle fall foreløpig.

«Dessuten er den fullstendig blottet for enhver form for logikk. De som tilber feminismen er fullstendig blinde for andre menneskers innvendinger, og både mangelen på logikk og den blindheten tilhengerne viser, er nært beslektet med det vi finner innen fundamentalisme».

Kaya klarte ikke å la være, klarte ikke å holde munn.

«Hvordan det?», spurte hun

«Ta for eksempel det bærende element i feminismen; at de kjemper for likeverd mellom mann og kvinne. Stemmer ikke det at dette er selve kjernen?»

«Jo det stemmer». Hun virket ikke særlig glad for å gi meg rett i dette.

«Altså så er det snakk om likeverd mellom to ulike kjønn, til tross for at mange feminister ikke anerkjenner at det finnes to kjønn, rent biologisk. De mener at kjønn er en sosial konstruksjon, og allerede der har man en logisk brist. Feminismen kjemper ikke for likeverd mellom mann og kvinne, fordi de kjemper kun for kvinners rettigheter og lite for kvinners plikter, og de bruker ingen energi på å kjempe for menns rettigheter. Å kalle dette for likeverd er en ny logisk brist», fortalte jeg og håpte at hun i det minste kunne være litt enig med meg.

«Har du noen eksempler på det våset du lirer av deg eller er det bare ordinært gammelt mannsjåvinistpiss?», spurte hun og virket overhodet ikke fornøyd med argumentene mine.

«La oss ta barnefordelingssaker for eksempel; er det ikke en kjensgjerning at menn i majoriteten av disse sakene ikke blir tildelt foreldreretten, fordi samfunnet mener at mor er den best egnede? Til tross for at det ikke finnes noe bevis for at mødre er bedre omsorgspersoner enn fedre?»

«Hvordan skulle jeg vite det, jeg har jo ikke barn»

«Men følger du ikke med i avisene, og i debatten rundt dette?»

«Nei», svarte hun med en mine som fikk meg til å tenke på en sur unge.

«Hvorfor ikke?»

«Fordi jeg som sagt ikke har barn og fordi det derfor ikke interesserer meg», svarte hun trassig.

«Så du er ikke interessert i annet enn akkurat det som angår deg? Til tross for at det er en veldig viktig diskusjon i forhold til likeverd mellom kjønnene?». Jeg lot spørsmålene henge i luften, for å se hvilken reaksjon jeg fikk. Det ble som jeg trodde; intet svar.

«Eller er det så enkelt at du ikke synes at det er interessant, fordi det er mannen som blir forskjellsbehandlet på en negativ måte, og det bryr du deg overhodet ikke om?»

Jeg så at dette lille stikket mitt fikk henne til å tenne ytterligere. Hun pustet tungt og jeg følte at hun var som en okse som sto klar til siste støtet i tyrefekter-ringen. Jeg hadde viftet med det røde kledet, og nå sto hun og stampet med bena, bøyde nakken og samlet opp all styrken sin i et siste motangrep. I motsetning til hva oksene vanligvis gjorde; styrtet frem for å ta han med det røde kledet, forholdt Kaya seg passiv

«Vel, jeg har fulgt med i dette, til tross for at heller ikke jeg har barn. Jeg vil påstå at feminister ikke kjemper for likeverd mellom kjønnene, til tross for at det er det de hevder. De kjemper ene og alene for at kvinner skal ha flere og bedre rettigheter enn menn, og da er det ikke lenger snakk om likeverd. Som jeg sa; en logisk brist», sa jeg og stoppet opp så hun kunne komme med argumenter.

«Er du snart ferdig, dette begynner å kjede meg», sa hun og pustet tungt igjen. Hun stirret på meg med et så intenst blikk at Vebjørn Rodal ville sett avbalansert ut i forhold.

«Ikke ennå. La meg gi deg et nytt eksempel: Er det ikke slik at et bærende prinsipp innen feminismen er friheten til å bestemme over egen kropp og egne valg, er ikke det riktig?»

Tyren sto fremdeles i ringen, og grunnet på når den skulle angripe. Den lette etter det rette øyeblikket og forholdt seg taus, men fattet.

«Vel, jeg antar at du bekrefter siden du ikke motsier meg. Hvis feminismen er opptatt av at kvinner skal få ta egne valg, hvorfor blir de kvinnene som tar valg som er ansett som upolitisk ukorrekte, sett på som antifeminister. Hvis en kvinne vil være hjemme med barna i stedet for å jobbe, hvorfor mener dere at hun er hjernevasket og underlagt patriarkatet? Dette er jo klassisk Catch 22; Hvis du er feminst så må du ta egne valg. Men hvis du tar egne valg, som ikke feminstene liker, er du antifeminst. Hvorfor er det slik?», spurte jeg og stålsatte meg for motangrepet.

«Hvor får du alt dette bullshittet fra? Tror du på dette selv?», spurte hun meg, mer oppgitt enn forbannet.

«Svar meg på spørsmålene mine, kom med motargumenter, så kan vi snakkes», sa jeg og smilte selvsikkert til henne.

«Dette gidder jeg faen meg ikke å høre på. Jeg stikker inn til de andre», sa hun og snudde seg i retning døren inn til stuen. Jeg sperret veien for henne.

«Skal du svare meg eller ikke?», spurte jeg.

«Skal du flytte den jævla hånden din, og slippe meg forbi, eller?». Øynene hennes gnistret.

For å gjøre det som kunne litt en enda lengre historie kort, innså hun realitetene: Hun var hetero og jeg var den ensete mannen på festen (i biologisk forstand, vel og merke), så hun ble med meg hjem. Dagen etterpå hørte jeg verdens vakreste lyd – knasingen i singel fra et par damebein som beveger seg bort fra huset mitt etter en heftig natt – og jeg lukket øynene og sovnet.

Der kunne historien ha sluttet, men for en tid siden var jeg på ny på fest. Tror du ikke at den samme kjerringen dukket opp der også, denne gangen sytten år edre og langt fra heit. Jeg hadde fylt de sytten årene av livet mtt med mange oppbyggende aktiviteter (les; skilsmisse og påfølgende kvinnenedleggelse), og noen nedbrytende også (les; giftermål), men ut fra spørsmålet hennes virket det ikke som hun hadde fylt sine sytten år med like mye oppbyggende:

«Nå, Eddie, er du fortsatt ikke feminist?», lirte hun av seg. Da jeg på ny prøve å forklare henne hvorfor jeg ikke var feminst, svarte hun bare trassig.

«Kan ikke du prøve å komme opp med noen gode argumenter for hvorfor du mener at menn ikke kan være feminister?».

Boken du nå skal få lese er de gode argumenter hun etterlyste.

Kapittel 1 – Et bakteppe.

For lenge siden, hadde kvinner i den vestlige verden det dårligere enn menn. Fortsatt er det mange kvinner i den ikke-vestlige verden som ikke har det så bra som sine vestlige medsøstre, men dessverre er det få (les; tilnærmet lik null) vestlige feminister som gidder å bry seg om disse kvinnene.

La oss spole tilbake til antikken i datidens Hellas, som av mange regnes som den vestlige sivilisasjonens krybbe. Det er derfor naturlig å starte her, i bystaten Athen. På denne tiden hadde kvinner få eller ingen rettigheter. Det ble forventet at de var tjenere for sine ektemenns vilje og skulle ivareta rollen som hushjelp og mor En kvinne i det gamle Hellas var alltid under kontroll og beskyttelse fra en mann, enten sine fedre og brødre når de var unge, og sin ektemann etter at de ble gift.

Sokrates, som var læremester for Platon, som igjen var læremester for Aristoteles (derfor kan du bruke forkortelsen SPA som står for Sokrates-Platon-Aristoteles til neste gang du trenger å briefe med kunnskap om disse tenkerne) var en mann som var kjent for å sette kunnskap høyt. Han likte å utfordre folks tenkemåte og søkte å fremme den enkeltes individuelle tenking fremfor å bare ta ting for gitt. I dette bildet står de to spørsmålene «Hvorfor sier du det?» og «Hva mener du med det?» sterkt, og dette er viktige spørsmål når vi skal utfordre vedtatte sannheter. Sokrates var også opptatt av at folk skulle være kritisk til hva andre sa og hvilke argumenter de brukte, for å unngå sladder – noe mange kunne ha godt av å reflektere over i dagens «kommentarfelt»- og «sosiale medier»-samfunn. Noen som opptok Sokrates mye var å bekjempe sladder eller ryktespredning, der en historie ble ukritisk viderefortalt fra person til person, og til å avsløre slikt innførte han det som på fagspråket ofte kaller trippel-filtertest.

En dag ble Sokrates oppsøkt av en av hans mange studenter, som virket ivrig etter å viderefortelle et rykte han hadde hørt om en annen.

«Vet du hva jeg nettopp hørte om en av de andre?», spurte studenten entusiastisk.

«Vent litt,» svarte Sokrates. «Før du forteller meg noe, ønsker jeg at du lar det passere gjennom en liten test. Den kalles trippel filter test.»

«Trippel filter?»

«Det stemmer,» fortsatte Sokrates. «Før du forteller meg noe om min venn, kan det være en god idé å ta et øyeblikk og filtrere det du skal si. Det er derfor jeg kaller det trippel filter test. Det første filteret er sannhet. Har du forsikret deg om at det du skal fortelle meg er sant?»

«Nei,» svarte studenten, «faktisk har jeg bare hørt om det.»

«Greit,» sa Sokrates. «Så du vet egentlig ikke om det er sant eller ikke. La oss nå prøve det andre filteret – det er om godhet. Er det du er i ferd med å fortelle meg om ham godt?

«Nei, tvert imot …», bekreftet studenten hoderystende. Sokrates fortsatte

«Så du vil fortelle meg noe dårlig om ham, og du er ikke sikker på at det er sant. Du kan fremdeles bestå prøven, fordi det er ett filter igjen: filteret om nytten. Er det du vil fortelle meg om ham til noen nytte for meg?»

«Nei jeg vet ikke. Det er kanskje ikke så veldig nyttig på en måte», svarte studenten mens han vred seg, for han visste jo ikke hvordan læremesteren ville reagere

«Vel,» konkluderte Sokrates, «hvis det du vil fortelle meg hverken er sant eller godt eller enda til nyttig, hvorfor fortelle meg det i det hele tatt?». Studenten innså at det var nytteløst å fortsette, og gikk slukøret tilbake til der ha kom fra.

Dette er trippelfiltertesten til Sokrates, som medførte at han aldri fant ut at Platon hadde et forhold til hans kone.

Den viktigste lærdommen vi kan få av dette, er at de store tenkerne og de som har studert mye (les; akademikere) ofte er håpløst naive og klarer ikke å se skogen for bare trær. Dette er viktig kunnskap for oss, som vi kommer til å komme borti i mange kapitler, siden det ofte er de samme menneskene som sitter og definerer verden for oss – som oftest mot bedre vitende.

Sokrates’ favorittelev Platon var på mange måter en radikaler, kall det gjerne rebell, i sin ungdom, noe som også forklarer hvorfor han gikk til det drastiske skrittet å forføre sin læremesters kone. Alle som har hatt eller har hatt med ungdommer å gjøre, ved at noen av kjennetegnene på aldersgruppen er en grunnleggende svart-hvitt-tenkning og en overbevisning om at de selv vet alt. Dette var nok medvirkende til at Platon i tidlig alder gikk mot den gjengse oppfatningen i den tiden og valgte å ta et kontroversielt standpunkt. I verket «Republikken» hevdet Platon at kvinner burde kunne innta de samme sosiale roller som menn i hans ideelle stat (som egentlig var et Utopia). Ideene hans var basert på en tanke om at kvinner og menn hadde samme innstilling i forhold til det å opptre som voktere av staten, til tross for at kvinner var fysisk svakere enn menn. Det er viktig å være klar over at Platon anerkjente at det var forskjeller mellom de to kjønnene, det at menn var sterkere og at kvinner var bedre veversker, men det han hevdet var at dersom menn og kvinner fikk den samme trening, utdannelse og muligheter, ville egnede kvinner kunne bli like gode voktere som sine mannlige motparter, selv om han også sa at kvinner burde få lettere oppgaver på grunn av sin svake fysikk. Men til tross for at Platon på dette punktet var en radikaler, balanserte han det med å hevde at menn uansett var kvinner overlegne, på nært sagt ethvert felt.

Etter å ha skrevet «Republikken», tilegnet Platon seg ytterligere kunnskap og klokskap slik vi mennesker ofte gjør, blant annet på en tolv år lang reise til ulike land i Middelhavet. Med ny tilegnet visdom skrev Platon verket «Lovene». I motsetning til «Republikken» som kretset rundt noe som kunne skjedd i en utopisk verden, er «Lovene» mye mer praktisk orientert. Her korrigerer han sine egne tanker om likestilling og kvinners rettigheter, og sier at de forskjellene som ligger mellom kjønnene, som han tidligere hadde sagt var likeverdige, gjør at kvinner aldri kan bli lik menn.

Disse tankene videreførte Aristoteles, som mente at menn var naturlig overlegne kvinner og at denne overlegenheten aldri kunne utjevnes. Ikke var bare kvinner fysisk svakere enn menn, de hadde også en svakere mental kapasitet, som gjorde dem uegnet til å ta veloverveide beslutninger på noen som helst områder. Han mente at en manns mot vistes i hans evne til å kommandere, mens en kvinnes mot vistes i hennes evne til å adlyde. Aristoteles mente også at kvinners rolle innen biologi og forplanting var veldig forskjellig fra menns. Kvinnens rolle i forplantningen, slik den var gitt dem fra naturens side gjennom befruktning, graviditet og amming, gjorde at de åpenbart, fra naturens side, var tilegnet å drive med innomhuslige aktiviteter, som for eksempel rengjøring, matlaging og oppdragelse av barn. Siden mannens rolle er relativt kort i forbindelse med befruktning, var menn åpenbart, fra naturens side, tilegnet å drive med utenomhuslige aktiviteter, slik som for eksempel politikk, krigføring og håndverk.

En av grunnene til Aristoteles syn på dette var på grunn av det han så skjedde med Sparta, en annen bystat i antikkens Hellas. Kvinners rettigheter var langt bedre i Sparta enn i Athen, og de kunne blant annet ha egne eiendommer, ta utdannelse, bevege seg fritt utendørs og kle seg i egnede klær. En annen frihet de hadde, som Athenske kvinner ikke hadde, var at de fritt kunne omgås menn i offentligheten og både drive sportslige aktiviteter og inngå i diskusjoner med sine de Spartanske mennene. Denne friheten ble møtt med hoderystende fordømmelse i de andre greske bystatene, og da Sparta begynte å miste sin mektige status, fikk den store graden av likestilling skylden. Den store konsensusen som var på den tiden i de andre bystatene, særlig i Athen var at om du ga en gresk kvinne lillefingeren, så ville hun ta alt og at det var den største årsaken til at det mektige Sparta-riket falt.

Spoler vi mange hundre år frem i tid, kommer vi over til mer moderne, men likevel førindustrielle tider. På denne tiden var menneskelig fruktbarhet den viktigste faktoren for menneskets overlevelse. Folk levde for å få barn og barn var det viktigste en mann og en kvinne tilføre verden. Det er ikke til å stikke under en stol at dette «arbeidet» krevde mye mer tid, anstrengelse og smerte (og på den tiden også dødsfall) for kvinner enn for menn, og det gjorde at kvinner ikke var like egnet til å drive med annet enn å være gravide og å oppdra barna. Mer enn halvparten av alle barn døde før de fylte to år og livet var fysisk hardt, ofte smertefullt, og sykdommer florerte. Forventet levealder for de som overlevde til de var tenåringer var noen-og-førti år og derfor var kvinners viktigste oppgave å bringe barn til verden og prøve å ta seg av dem slik at de vokste opp og kunne bringe nye barn til verden. Dessuten fantes det ikke så mange tekniske hjelpemidler og derfor fikk mennene de tyngste oppgavene utendørs, mens kvinnene fikk ta seg av hus og hjem - mye likt den arbeidsfordelingen Aristoteles forfektet to tusen år tidligere.

Da den industrielle revolusjon kom på slutten av 1700-tallet, etterfulgt av den medisinske revolusjonen utover på 1800- og begynnelsen av 1900-tallet, endret behovet for menn til å ta de tyngste jobbene seg. Med økt forventet levealder og redusert spedbarnsdødelighet endret også kvinners behov for å være rene «fødemaskiner» seg, og man skulle tro at historiens syn på kvinner også ville forandre seg tilsvarende. Men da har man ikke tatt i betraktning at det ikke bare var antikkens Hellas som var forsynt med store tenkere. Charles Darwin, som av mange brukes som sannhetsvitne for at verden ikke kan ha oppstått slik Islam og Kristendommen hevder, hadde et kvinnesyn som påvirket datidens makthavere og som var rådende i mange samfunn i lange tider. Hans studier på dyr av alle slag gjorde at han konkluderte med at menn var evolusjonært mer avanserte enn kvinner. Mange av datidens antropologer var av den oppfatning at kvinners hjerner var analoge med dyrenes, som hadde "overutviklede" følelsesorganer noe som igjen var til skade for hjernen. Darwin, og mange av datidens andre vitenskapsmenn konkluderte med at menn ville oppnå høyere grad av perfeksjon enn kvinner, uansett hvilken aktivitet det var snakk om. Det er verdt å legge merke til at datidens store forskere ikke hevdet dette ut fra fordommer eller forutinntatthet, men basert på evolusjonsteoretiske perspektiver, og at de basert på det drev forskning som kunne bevise at dette stemte. En av dem, Paul Broca, gjorde omfattende undersøkelser av størrelsen på hjernen hos både dyr og mennesker. Han og mange likesinnede mente at størrelsen på hjernen avgjorde den mentale kapasiteten og dermed den generelle intelligensen. De fant ut at menns hjerner er større enn kvinners, og konkluderte derfor at menn besatt mer intelligens enn kvinner. Broca var særlig opptatt av å kunne bevise at kvinner var menn underlegne og en av de store forskerne innen sosialpsykologi, Gustave Le Bon, mente at selv i de mest intelligente rasene er kvinners hjerner mer på størrelse med en gorillas. Han mente videre at denne underlegenheten i intelligens var så åpenbar at ingen kunne stille spørsmål ved den, men at man kunne diskutere graden av den. Denne typen argumentasjon, at man har monopol på den ekte sannheten og bestrider at det er noen vits i å diskutere fakta, ser vi også mye av i dag når det gjelder feminismen. De gjør seg nærmest immun for kritikk ved å latterliggjøre og antyde om uvitenhet hos dem som protesterer eller stiller spørsmål om feminismens berettigelse. Som en god vitenskapsmann utelukket ikke Bocra at det ville finnes særskilt intelligente kvinner som selvsagt kunne være mer intelligens enn en gjennomsnittlig mann, men at det var like eksepsjonelt som en gorilla med to hoder og at man dermed kunne se bort fra det.

Når det kommer til dette med monopol på sannheten, kommer jeg på en artig historie fra da jeg var ung og studerte ved et elendig universitet i et shithole i Mellom-Amerika. Der lærte jeg at alle følte de hadde monopol på sannheten og at de som tenkte annerledes var noen store idioter, selv om de idiotene sa det samme om alle andre mens de selv hevdet å kjenne sannheten. Alt dette kom til å bli nyttig lærdom da jeg noen år senere var på en gaffeltruck-konferanse (har jobbet som lagerarbeider på et sykehus) i Tyskland sammen med Andersen, som var sjefen for sykehusets mekaniske verksted. På konferansen var det, som det alltid er å slike konferanser, utrolig mye interessante forelesninger og produktpresentasjoner. Vi ble spesielt imponert over en fyr fra Tsjekkia som viste et monster av en truck, som kunne løfte både høyt og tungt, og han både fortalte villig og demonstrerte flittig. Det var rett og slett imponerende, og både Andersen og meg var enige i at vi burde fortelle sykehusledelsen at vi hadde funnet en interessant kandidat for ny truck-leveranse. På slike konferanser er det alltid svære mat-telt der du kan få deg noe å spise og drikke, og plutselig befant vi oss inne i et sånt telt på jakt etter et bord. Vi så en ledig plass og satte oss ned, bestilte pølser og surkål (den eneste maten de serverte) og øl. Like etterpå kom tsjekkeren inn og sto og lette etter en ledig plass, vi vinket ham bort til oss og han var veldig glad for å få sette seg ned. Vi snakket med ham og fortalte ham hvor imponerte vi var, og han skrøt voldsomt av trucken. Det var da jeg tenkte på lærdommen fra universitetet og at det kanskje fantes en annen sannhet, som vi burde prøve å finne ut av. Etter mange øl og pølser sammen med tsjekkeren spurte jeg ham. «But are there no disadvantages with your forklift-truck?». Han så på meg med et ømt blikk, før han nikket på hodet og svarte «Yes there are two disadvantages». Vi spurte hva det var og han var trist i stemmen sin da han sa; «It breaks down very often, and it is difficult to get spare parts». Andersen så på meg, jeg så på ham, vi trakk begge på skuldrene og bestilte mer øl til oss alle tre. Det var ikke så mye mer og finne på.

I dag kan vi se tilbake på de store tenkerne som Darwin, Bocra og Le Bon, og flire av datidens syn på kvinner som mindre intelligente enn menn, men vi skal passe oss for å flire for mye. For det alle disse mennene den gang prøvde, var nettopp å forske på og bevise det som var den rådende holdningen i samfunnet på den tiden. Det drives det fortsatt mye med i dagens Norge, noe vi kommer tilbake til senere i boken.

Kapittel 2 - Innføring i feminisme

Hvis vi ser på nyhetsbildet i dag, med fokus på feminismen, er det nærliggende å tro at feminismen er en relativt moderne bevegelse. Faktisk er det mange som mener at den er det, og at i alle fall feministisk teori, er et fenomen som har sitt utstpring i suffragette-bevegelsen, som startet på slutten av 1800-tallet. Kort fortalt kan vi dele feminismen inn i ulike bølger, der det hersker liten tvil om de to første bølgene, mens det pågår en kamp innad i ulike feministiske miljøer for å definere om vi er inne i en tredje bølge eller ikke, eller inne i en fjerde bølge eller ikke. Det at feminister krangler seg imellom burde ikke overraske noen, tross alt snakker vi om en gjeng med irrasjonelle mannehatere som selvfølgelig er sterkt påvirket av hormoner, månefaser og det som verre er.

Det er ikke tvil om at mange er mindre interessert i historie enn andre. Derfor har jeg laget dette kapittelet i en kortversjon og en lengre versjon for de som ønsker å forstå bakgrunn og sammenhenger.

Første bølge oppsto i sin spede begynnelse ved den amerikanske uavhengighetserklæringen i 1776 og den franske revolusjon noen år senere, men fikk ikke skikkelig moment før på slutten av 1800-tallet. Det var særlig kvinners kamp for stemmerett og en plass i samfunnet på lik linje med menn som drev frem denne bølgen som varte fra rundt 1870-1920. Andre bølge oppsto i 60- og 70-årene da den tids kvinnebevegelse og rødstrømper kjempet for likestilling i familien og i resten av samfunnet, samt seksuell frigjøring og klassekamp. Kvinnene ønsket å frigjøre seg fra de tradisjonelle rollene som mødre og hustruer, og samfunnets skjønnhetsstandarder. Tredje bølge var ikke ment som en reaksjon på at andrebølge ikke ga det ønskede resultat, men de som startet tredjebølgen ønsket å være en ny bevegelse, med blant annet fokus på seksuell trakassering. Denne bølgen var mer individuell og fokuset skiftet også fra å bare se på undertrykking fra menn til også å se på undertrykking fra tradisjonelle feminister. Fjerdebølgen er et omstridt tema, og mange mener at den ikke har startet ennå, mens andre sier at den handler om transkjønnethet og den undertrykkelsen mange unge kvinner føler gjennom sosiale medier.

For de av dere som ønsker å vite mer, kommer det mer utfyllende informasjon:

Første bølge:

Simone de Beauvier, et av de virkelig store navnene innen feministisk teori, skrev i 1949 at den første kvinnen som tok opp pennen og skrev en forsvarstale for sitt eget kjønn (i verket Epistel of the God of Love), var den franske forfatteren Christine de Pizan, som levde på 1400-tallet. Dog skal det sies at mange mener at dette beror på en mistolkning av de Pizans språk, og det er derfor naturlig å spole fremover til opplysningstiden. I denne perioden var det økt tro på menneskets evner, mindre innflytelse fra kirken og at man gjennom opplysning, hovedsakelig om naturvitenskap og filosofi, kunne danne bedre mennesker og bedre samfunn. På denne tiden, mot slutten av 1700-tallet, kom den amerikanske uavhengighetserklæringen som fastslo at alle mennesker var skapt like og at alle borgere var av sin skaper gitt visse ukrenkelige rettigheter, som liv, frihet og mulighet til å kunne strebe etter lykke. Noen år senere kom den franske revolusjon og like etterpå skrev de franske revolusjonære sin «Erklæring om menneskers rettigheter». Begge disse to store verdenshendelsenene var et steg fremover for demokratiet, men rettighetene i disse dokumentene hadde ikke noen egne rettigheter for kvinner. Synet på kvinnens og mannens plass i samfunnet var godt forankret og forandringer skjedde ikke over natten den gangen, slik man nå ser med blant annet Trond Giskes avtreden fra politikken i forbindelse med Metoo-kampanjen.

Det ble gjort spede forsøk på å korrigere bildet litt, av Mary Wollstonecroft og Olympe de Gouges på begynnelsen av 1790-talet. Selv om dette var de første spirene av kvinnesak, fikk ikke kampen for å bedre kvinners rettigheter særlig oppslutning i første del av 1800-tallet. I andre del av århundret vokste det frem feministiske tankesett innen ulike politiske strømninger. På den ene siden oppsto en liberal form for feminisme, gjerne representert ved John Stuart Mill som i 1869 utga verket «Kvinneundertrykkelsen». På den motsatte politiske fløy fant vi den marxistiske feminismen, særlig representert ved Friedrich Engels og senere Karl Marx.

Mills tanker var preget av klassiske liberalistiske ideer, og for ham var likestilling ensbetydende med fravær av diskriminerende lover. Han hevdet, i henhold til en liberalistisk lykke- og nyttefilosofi, at samfunnets totale nytte ikke kunne optimaliseres uten at også kvinnene var lykkelige, men han var overbevist om at kvinnene var lykkeligst i hjemmet. Mill mente at både jobb og politikk burde forbeholdes ugifte kvinner, men at kvinner burde ha stemmerett lik menn. Marxistene anså staten som det viktigste verktøyet for både frigjøring og undertrykking, og innen den teoretiske marxismen ble dermed kvinnefrigjøring en naturlig og siden uløselig del av kommunismen. Det viktigste i dette arbeidet var økonomisk selvstendighet og yrkesdeltakelse. Omtrent på samme tid var det mange forfattere, blant annet vår egen Henrik Ibsen, som skrev litteratur som fokuserte på kvinners kår noe som førte til at hans litteratur på begynnelsen av 1900-tallet av enkelte ble stemplet som feministisk propaganda. Jeg husker for en del år siden så hadde vi en sjef på jobben som skulle invitere oss ut på noe kulturelt, og vi var mange som var glade da han annonserte at det dreide seg om middag, standup og ølsmaking. Dessverre, to dager for det hele skulle finne sted, kom han og sa at planene var endret. Da han planla det hele ønsket han at vi skulle i stedet gå og se Ibsens «Gjengangere» på teateret. Der og da opplevde jeg en av største skuffelsene i mitt liv og mens flere av de andre sovnet flere ganger under det dritkjedelige stykket, led jeg meg gjennom alt. Jeg kan derfor, med hånden på hjertet, si at uansett om Ibsen skrev feministisk propaganda eller ikke, så var fyren fullstendig på bærtur når det gjaldt å underholde oppegående mennesker. Sånn sett var han vel like humørløs som de fleste av dagens feminister.

På slutten av 1800-talet dukket det opp bevegelser som kjempet for kvinners rettigheter og den første av disse sies å være «Det Danske Kvindesamfund», som ble stiftet av ekteparet Bajer i 1871. I etterkant av dette kom det ulike bevegelser i andre land, hovedsakelig rettet mot å skaffe kvinner stemmerett, bedre kvinners utdannelsesrettigheter, bedre deres arbeidsforhold og avskaffelse av forskjellsbehandling basert på kjønn. Særlig var det arbeidet med kvinners stemmerett (på engelsk «Women suffrage») som banet veien for det som i ettertid har blitt sett på som feminismens første bølge. Suffragettene, som disse stemmerettsforkjemperne ble kalt, klarte å få gjennomført at kvinner fikk mulighet til å avlegge stemmer i jordspørsmål på øyen Isle of Man i 1881, og at de fikk allmenn stemmerett (men ikke mulighet til å stille til valg) i den britiske kolonien New Zealand i 1893, etterfulgt av staten South-Australia i 1894. Året etter kunne kvinner også stille til valg i South Australia og i 1903 ble Australia den første uavhengige nasjon som tillot kvinner å stemme i nasjonale valg. Utover på begynnelsen av 1900-tallet skjedde det samme i mange europeiske land og i amerikanske delstater.

Den historiske opprinnelsen til ordet feminisme kom samtidig som den internasjonale bevegelsen for kvinnens rettigheter i andre halvdel av 1800-tallet, en bevegelse som Dronning Victoria i 1870 beskrev som «gal, ugudelig dårskap». Ordet har sin opprinnelse i latin (femina, som betyr kvinne) og ble første gang brukt i avisen London Daily News – «Hva vår Paris-korrespondent beskriver som en feministisk gruppe» - i dens omtale av det franske parlamentet en gang i 1894.

Kvinners inntog på arbeidsmarkedet gjorde seg virkelig gjeldende under første verdenskrig da mange menn dro i krigen som soldater og kvinner i hopetall overtok arbeidsplassene deres i fabrikker, butikker og kontorer, som trikkekonduktører, postbud og overalt hvor det trengtes arbeidskraft. Kvinnene fikk vist frem og forsto selv at de var i stand til å ivareta menns jobber og mange kvinner ble for første gang klar over at de var mer enn kapable til å ta del i samfunnet. I tillegg fikk de kjærkommen inntekt, for mange av dem var blitt enker som følge av krigen. Da krigen var over kunne dette ha fortsatt, og kvinner kunne fått belønning for å ha ytt sin skjerv for krigsøkonomien gjennom økte rettigheter og større frihet, men slik gikk det ikke. Til tross for at enkelte land innførte lover som gjorde det ulovlig å utelukke kvinner fra jobber basert på deres kjønn, ble ikke livet så mye bedre eller annerledes enn før krigen.

Mennene returnerte fra slagmarken og trengte å få tilbake jobbene sine og produksjonen ble tilpasset et fredstidsnivå, noe som gjorde at mange av kvinnene som hadde jobbet under krigen ble presset ut av arbeidsmarkedet og til et liv som hjemmeværende. I tillegg var det rådende synet på den tiden at omsorg for barn og matlaging var typiske kvinneaktiviteter, og uten tekniske hjelpemidler som for eksempel vaskemaskiner, var husarbeid hardt arbeide og det var ikke mulig å kombinere med å ha en jobb ved siden av. Siden fulgte økonomiske nedgangstider, som enda mer forverret bildet, og mye av momentumet til de typiske feministiske bevegelsene forsvant etter 1920. Dermed var feminismens første bølge over, men selv om bildet kunne syntes svart hadde kvinner oppnådd mye på de fire årene krigen varte. Kvinner oppnådde mer frihet på mange områder på grunn av krigen. Det ble slutt på skjørt som rakk til anklene, korsettene ble lagt bort og erstattet med lett undertøy, kvinner kunne kle seg i bukser, klippe håret kort og drive med sport. Forholdet mellom unge kvinner og menn var blitt mer avslappet, kvinnene hadde blitt mer selvstendig, og unge ugifte kvinner ønsket i større grad å legge planer for sine egne liv - for eksempel å skaffe seg utdanning.

Andre bølge:

Feminismens andre bølge oppsto i USA tidlig i 1960-årene og det regnes med at den varte til slutten av 80-årene. Bevegelsen fokuserte på både den offentlige og private sfære, og prøvde å få kvinner til å forstå at livene deres var politiserte og påvirket av en mannssjåvinistisk maktstruktur. I 1963 ga den amerikanske forfatteren Betty Friedan ut boken «Myten om kvinnen» der hun beskrev frustrasjonen hos husmødrene i etterkrigstidens USA. De var avhengige av mannen sin både økonomisk og sosialt, følte seg ufrie og ute av stand til å bruke sine evner, som mange av dem hadde fått bevist at de hadde da de overtok mange av jobbene som menn dro ut som soldater under andre verdenskrig. Boken var en protest og en oppfordring om å rive seg løs fra mannsdominansen. I 1966 stiftet Friedan komiteen National Organization for Women (NOW), som raskt fikk politisk innflytelse og som etter hvert vokste seg stor. Samtidig som Friedan ga ut sin bok, ble Simone de Beauvoirs bok fra 1949, «Det annet kjønn», trykket opp på nytt. De Beauvoir hevdet i denne boken at man ikke blir født som kvinne, men at man blir formet slik i et samfunn der kvinner er underordnet menn. Hun oppfordret kvinner til å velge frigjøring for å skape mening i sin egen tilværelse, og boken hennes var en viktig inspirasjon for Friedans bok. Sammen skapte de to et viktig teoretisk grunnlag for refleksjon over kvinners liv og stilling i samfunnet.

Mot slutten av 60-årene vokste det frem en ny bevegelse, som tok i bruk ukonvensjonelle metoder for å fremme synet sitt. Opphavet til denne bevegelsen fantes i radikale unge kvinner som hadde deltatt i borgerrettsbevegelsen og i studentopprøret mot Vietnamkrigen, men hvor de opplevde at det ble forventet at de som kvinner spilte en underordnet rolle. Nå mente de at det var deres tur til å frigjøre seg, og «Womens Liberation» ble slagordet. Alle som har hørt Frank Zappas herlige låt «Bobby Brown», om den søteste gutten i byen som lever et herlig liv inntil han møter den lesbiske Freddie fra kvinnefrigjøringsbevegelsen, som får ham til å stille spørsmål ved sin egen seksualitet, har hørt strofen: «Women’s Liberation, came creepin’ across the nation…». Hvorvidt de faktisk krøp over hele nasjonen vites ikke, men en av de første gangene de virkelig markerte seg var da de demonstrette med slagordet sitt under en aksjon mot kåringen av Miss America i Atlantic City i 1968. Dette ble starten på en stor sosial bevegelse som spredte seg til blant annet Frankrike, Tyskland, Storbritannia, Nederland, Danmark (Rødstrømperne) og Norge (Nyfeministene). For øvrig er det jo litt kult å tenke på at «Bobby Brown» ble forbudt i USA på grunn av eksplisitt seksuelt innhold, men at den gjorde det veldig godt i de landene som står beskrevet ovenfor.

Kvinnene i den nye og etter hvert meget omfattende Women’s Liberation tok avstand fra den etablerte kvinnebevegelsen, fordi de anså de gamle feministene som altfor formelle, forsiktige og høflige. Dessuten var de opptatt av likestilling, mens den nye bevegelsen hadde frigjøring som mål. Women’s Liberation organiserte seg i små bevisstgjøringsgrupper der de kom sammen og diskuterte sin situasjon. Gjennom dette ble de oppmerksomme på at deres problemer og bekymringer var sosiale fenomener, som kunne forandres av sosiale handlinger. «Det personlige er politisk» ble et nytt slagord og dette dannet grunnlaget for mange utadrettede aksjoner. Konkrete mål for slike aksjoner var adgang til prevensjon og abort, tiltak mot seksuell vold og trakassering, rett til skilsmisse og likestilling i ekteskapet, utbygging av barnehager, kvotering av kvinner der de var underrepresentert og like rettigheter i arbeidslivet. Av disse målene var spesielt kvotering og selvbestemt abort regnet som kontroversielle mål som splittet mange av de etablerte kvinnebevegelsene. Resten kunne de stille seg bak. Mange av målene ble helt eller delvis innfridd i løpet av 70- og 80-årene.

Det er lett å se at både første- og andrebølgefeminismen hadde viktige og gode elementer i seg, men der de aller fleste nok mener at førstebølgefeminismen utelukkende hadde positive sider ved seg, er det derimot mye større uenighet om andrebølgefeminismen. Den har blitt beskyldt for å være for radikal og med intensjon om å vende fullstendig om på alt det etablerte, utført av en gjeng korthårede manne-hatende lesber som anså heterofil sex som ensbetydende med voldtekt. Den har også blitt beskyldt for å være forbeholdt balleknusende hvite karrierekvinner som anså ekteskap og barn som former for patriarkalsk undertrykkelse, som man måtte kvitte seg med. For at du bedre skal forstå dette med «patriarkatet¹» som ofte brukes som kronargument av feminister, så dreier det seg om en samfunnsform styrt utelukkende av menn. Det er få eller ingen stater som har dette, men noen stater har sterke trekk av dette og på en enkel måte kan vi si at et patriarkalsk samfunn er sterkt mannsdominert, for eksempel ved at familiefedrene tar de viktige avgjørelser i husholdet, og i det økonomiske og politiske liv i samfunnet – noe som ligger svært langt fra det samfunnet vi har i Norge. Den afro-amerikanske forfatteren Kashana Cauley, som blant annet er skribent for New York Times, anerkjenner andrebølgefeminismen for å ha bidratt til at kvinner fikk et bedre utvalg av jobber, at skilsmisselovene ble liberalisert og at det ble etablert egne kvinneprogrammer ved mange universiteter, men kritiserer den også for å i hovedsak være myntet på kvinner fra middel- og overklassen som ønsket å gjøre noe annet enn husarbeid og matlaging. Der hvite andrebølgefeminister i USA kjempet for å få kunne jobbe utenfor hus og hjem, hadde mange svarte kvinner vært tvunget til slike jobber ut fra fattigdom og mangel på vellykkede menn som forsørget dem. Det var på denne tiden, på slutten av sekstitallet at Aretha Franklin kom med to av sine største hiter «Respect» og «Think» som hadde klare budskap til hva hun forventet av menn og av samfunnet. Hun ble et feministsymbol for de svarte kvinnene, men siden hvite feminister generelt har liten empati for andre enn dem selv (les; hvite medsøstre i sitt eget land) fikk ikke Aretha Franklin noen stor stjerne i det feministiske miljøet. Her i Norge hadde vi ikke de samme rase-motsetningene som USA, og heller ikke et like tydelig klasseskille, så her var ikke denne kritikken like aktuell.

Tredje bølge:

Tredjebølgefeminismen oppsto på begynnelsen av 90-tallet, som et svar på det mange oppfattet som mangler ved andrebølgefeminismen og som et resultat av en beskyldning om seksuell trakassering utført av Clarence Thomas, nåværende medlem av USAs Høyesterett. Jusprofessoren Anita Hill, som hadde jobbet sammen med Thomas før han ble nominert til Høyesterett, beskyldte ham sommeren 1991 for seksuell trakassering. I noen måneder verserte saken mellom de to, inkludert i senatshøringer, men i oktober samme året ble han valgt inn i Høyesterett, noe som fikk den amerikanske skribenten Rebecca Walker til å skrive en artikkel. Der sto det blant annet.

So I write this as a plea to all women, especially women of my generation: Let Thomas’ confirmation serve to remind you, as it did me, that the fight is far from over. Let this dismissal of a woman's experience move you to anger. Turn that outrage into political power. Do not vote for them unless they work for us. Do not have sex with them, do not break bread with them, do not nurture them if they don't prioritize our freedom to control our bodies and our lives. I am not a post-feminism feminist. I am the Third Wave.

Dette var første gang ordet “Tredje bølge” ble brukt og Walker ønsket å påpeke at den ikke skulle sees på som en reaksjon, snarere en ny bevegelse. Samme året som Douglas-saken kon opp, utga den amerikanske forfatteren Susan Faludi boken «Backlash» (på norsk «Det store tilbakeslaget»). Der beskriver hun det det skjulte angrepet på kvinners stilling og utvikling som hun mente hadde skjedd gjennom det siste, mye båret frem av amerikansk underholdningsindustri, og at de rettighetene som kvinner hadde oppnådd under andrebølgefeminismen stadig ble underminert. Jeg har lest boken og som dere så i forordet anså jeg den for mange år siden for å være et makkverk, men i dag har jeg et mer balansert syn på boken. Likevel, den er skrevet med tung politisk venstresidevekt og med de tykke cola-bunnede feminismebrillene på, og ikke en bok som er anbefalt med mindre du sitter inne og har mye unyttig tid å slå i hjel, eller du har et masochistisk forhold til underholdning.

En av de store utfordringene for tredjebølgen var at mange mente at likestilling var kommet langt nok og i enkelte tilfeller hadde gitt kvinner uforholdsmessig mange fordeler på bekostning av menn, og at videre arbeid med dette var unødvendig. Dette problemet manifesterte seg i opphissede debatter om hvorvidt de nye tiltakene som ble foreslått var for å skape likestilling eller for å straffe hvite menn fra middelklassen for den biologiske historien de hadde arvet. I mange sammenhenger i dag, enten det dreier seg om å kritisere noe som har med rasisme å gjøre, med transkjønn, feminisme eller metoo-kampanjen, brukes fortsatt begrepet «middelaldrende hvite menn (sikkert inkludert «fra middelklassen») som et skjellsord og som en hersketeknikk for å frata disse mennenes argumenter all form for relevans.

Tredjebølgefeminsmen var mye mer individuell enn de to foregående bølgene og fokuserte mye mer på mikropolitikk og bevisstgjøring, og utfordret andrebølgefeminismen på hva som var til kvinners beste. Det ble sagt at den åpnet for at kvinner selv kunne definere hva som var feminisme for dem selv, noe som også ble beskrevet i verket «Manifesta: Young Women, Feminism and the Future», skrevet i år 2000 av de to feministiske aktivistene Jennifer Baumgartner og Amy Richards. Sitatet «We're not doing feminism the same way that the seventies feminists did it; being liberated doesn't mean copying what came before but finding one's own way—a way that is genuine to one's own generation», er hentet fra boken.

Når det kommer nye bevegelser, kommer det som oftest motbevegelser. Ikke nødvendigvis som en «fiende» til det første, men som et alternativ. Under andrebølgefeminismen oppsto det i USA en «Men’s Right Movement (MRM)» som ikke ønsket å frata menn deres posisjon som overhode i familien, og denne bevegelsen fikk naturlig nok mye støtte fra konservative krefter i USA. For oss her i Norge i dag virker det nok rart at de kjempet denne kampen, men vi må huske på at de aller fleste land i verden ikke har like høy grad av likestilling som Norge og like stor grad av likeverd innad i familien som det nordmenn har. Når tredjebølge-feminismen kom, og siden internett ble mer og mer vanlig, oppsto en mer aktiv del av MRM som fikk navnet «Men’s Right Activists (MRA)», med internettsiden «A Voice for Men» som deres naturlige samlingspunkt. MRA er kritiske til feministiske ideer og tanker, og mener at feminismen har gått for langt, og at menn er ofre for feminismen og feministiske innflytelse og tendenser i samfunnet. Et av de store diskusjonsområdene mellom MRA og feministene er at feminismen påstås av dens forsvarer å være laget både for menn og vinner, mens MRA mener at feminismen ikke fokuserer på menns problemer og er mer et verktøy for å skjule at kvinner stadig gis fordeler på bekostning av menn. Ikke overraskende beskyldes MRA for å bestå bare av hvite, heterofile menn fra middelklassen, men de beskyldes også for å være rasistiske, mannssjåvinistiske, at de forherliger voldtekt, og at de hater kvinner. Vi skal senere i boken, i flere kapitler, komme inn på MRA som en motvekt mot feminismen, og de hersketeknikkene som brukes for å kvele all motstand mot feminismen.

Samme år som boken til Baumgartner og Richards kom ut, ga Susan Faludi ut enda en bok, denne gang med tittelen “Stiffed: The Betrayal of the American Man» (på norsk «Snytt. Sviket mot mannen»). I denne boken pekte hun på hvordan det amerikanske samfunnet hadde sveket det tradisjonelle mannsidealet, det å være nyttig, ansvarlig og pliktoppfyllende – både som ansatt og som far. Bortfallet av mange industriarbeidsplasser hadde fratatt mange menn selvbildet og muligheten for å leve opp til de tradisjonelle forventningene som forsørger. Samfunnet hadde utviklet en tydelig pynte- og staffasjekultur som menn ikke kunne kjenne seg igjen i. I staffasjesamfunnet ble du ikke målt etter det du ytte for fellesskapet, men om du kledde deg moteriktig og omga deg med det som var in. Målet var tapt av syne, og kravene som stiltes til menn for å kunne hevde seg i den nye kulturen var både uholdbare og krenkende. Tatoverte billedskjønne menn med øreringer og dandert hårsveis, symbolisert med undertøysreklamer for Calvin Klein og der David Beckham var det store ikonet, ble den nye målestokken på suksess – noe som rammet arbeiderklassens menn ytterligere. Faludi stilte spørsmål, men kunne ikke gi noe svar på hvorfor mennene ikke gjorde opprør – åpenbart ville hun ikke vedkjenne seg Statsfeminismens klamme grep om samfunnet. Da hun begynte på boken var utgangspunktet hennes å finne ut av hvorfor menn var så fiendtlig innstilt til kvinners frigjøring. Ganske tidlig i prosessen fant hun ut at årsakene til menns aggressivitet ikke var kvinner og at feminisme alene ikke kunne forklare menns sinne og bitterhet, men at det måtte finnes en annen årsak. Derfor forkastet hun sin opprinnelige idè og ga seg ut på jakt etter denne årsaken. Det vakte stor oppstandelse i feministiske miljøet at en feminist som Faludi skrev en bok som forsvarte det mange andre feminister anså som det store problemet – hvite arbeider- og middeklassemenn – og hennes uttalelser om at hun anså kviner og menn for å være på samme side i kampen mot definerte roller som man skulle leve opp til. Faludis tanker utfordret det typiske feministiske synet på et patriarki som undertrykket kvinner, og viste at det ikke lå et testosteron-basert behov for å dominere og kontrollere bak menns frykt for kvinners ønske om likhet. Det var like mye tap av eget selvbilde og frykt for at kvinner skulle ta fra dem jobbene. Det var ikke bare fra feminister at Faludi fikk kritikk, også menn følte seg fremmedgjorte og kjente seg ikke igjen i beskrivelsen om en manndom i krise. De funnene Faludi gjorde samsvarer med de funnene Cassie Jaye gjorde da hun lagde dokumentarfilmen «The Red Pill» som vi skal snakke nærmere om i kapittel ni der vi ser nærmere på mannen som et offer, slik MRA hevder at menn er.

Ironisk nok var et av kjennetegnene ved tredjebølge-feminismen at der tidlige tiders feminister hadde følt seg undertrykt av menn, følte den nye generasjonens feminister seg undertrykket av tidligere feminister. Mødre- og bestemødre-generasjonen, som mente at de hadde eierskap til den ene rette feminismen, anerkjente ikke den nye formen. Dette førte til at mange unge feminister vegret seg for å si sin mening, i frykt for å støte seniorfeministene. Fokuset på at den nye feminismen var individuell og at kvinners egne valg, også det å forlate en karriere i arbeidslivet for å være hjemme med barn, var tungt å svelge for seniorfeministene og de som hang igjen i den tankegangen fra 70- og 80-tallet. Denne oppdelingen av feminisme-bevegelsen i ulike fraksjoner, ser vi tydelige tegn til også i dag. Det snakkes om liberalfeminisne, blå feminisme, og selvsagt den tradisjonelle radikalfeminismen som sentrerer rundt Kvinnegruppen Ottar, Kvinnefronten og SV. Grunnen til at det i dag er ansett som tabu å kritisere feminismen, er at veldig mange radikalfeminister frykter for at kritikk vil kunne splitte det felles samlingspunktet de føler er der, selv om det finnes vidt forskjellige tolkninger i de ulike gruppene om hva dette innebærer. Feminismen er således ikke en samlende «hatt» for de ulike gruppene som fører kamp for likeverd og likestilling, og det er naturlig nå i 2018 å tenke at feminismen som begrep har utspilt sin rolle. Vi kommer nærmere inn på dette i kapittel ti.

Fjerde bølge:

Det påståes at den pågår akkurat nå og handler om en type feminisme som lever på sosiale medier, særlig blant ungdommen, men også om den type frigjøring som er i ferd med å ta form i islamske og mer tradisjonelt anlagte ikke-vestlige land. Et annet aspekt som sies å være en del av denne bølgen er fokuset på transkjønnethet og forståelsen av forskjellene mellom biologisk og sosialt kjønn. Men siden det er veldig omstridt om dette er en ny bølge eller bare ulike politiske strømninger i tiden, skal vi ikke gå nærmere inn på det her.

Da jeg jobbet i Mellom-Amerika hadde jeg også nærkontakt med ulike bølger. Jeg ble kjent med tre flotte svenske sykepleiere, som syntes det var kult med en fyr som jobbet i jungelen, kun iført militærstøvler, cargo-pants, singlet og machete. Jeg på min side synes det var kult å bli kjent med tre vakre kvinner, med beach waves i håret. En helg inviterte jeg alle med meg til et badested som jeg hadde lest om. Da vi kom fram med pick-up’en som jeg hadde lånt av den lokale mafia-lederen, viste det seg å ikke være noen hotell der, kun en sliten bar som så ut som om den var bygget av rekved. En ung mann som presenterte seg som Ernesto fortalte at noen måneder i forveien hadde det vært et stort undersjøisk jordskjelv i Stillehavet, og tsunamien som fulgte knuste alt som var på stranden. Hotellet forsvant, og det samme gjorde Ernestos foreldre, lillebroren og de tre søstrene. Selv berget han livet fordi han var bortreist da det skjedde. Ernesto sa at det fantes ingen steder å overnatte, men at vi kunne få bo i hengekøyer i baren hans dersom vi kjøpte mat og drikke fra ham. Vi slo til, og Ernesto hoppet i båten for å fange noe sjømat. Han kom tilbake noen timer senere, med masse hummer og fisk, og vi hadde en fin kveld med grillet sjømat, øl og rom. Det var måneskinn og vi hadde tent bål på stranden. Plutselig bestemte vi oss for å både, for vi hadde sett at langt ute i havet brøt det store bølger. Vi løp nakne utover mot bølgene og det var en langgrunn strand, så da vi kom ut dit hvor bølgene rakk oss til midt på brystet, var vi mange hundre meter fra land. Beruset på rom og øl og tre svenske damer husker jeg at jeg tenkte at «det finnes altså en Gud likevel». Inne på land hørte jeg noen som ropte og jeg så en liten fyr stå ved siden av bålet og vinke. Vi vinket alle tilbake, og etter en ti-minutters-tid stoppet han å vinke. Vi fortsatte å kose oss i vannet, men ble etter hvert lysten på mer rom og gikk innover mot land. Da vi var inne på stranden og satt ved bålet, mens bølgene skyllet over beina våre og romflasken gikk på rundgang, kom Ernesto bort til oss. «Hvorfor kom dere ikke inn når jeg ropte på dere?», spurte han og vi andre så på hverandre. Ingen av oss hadde egentlig reflektert over at det var Ernesto som sto der og vinket til tross for at vi ikke hadde sett noen andre mennesker der hele dagen. Vi dro på skuldrene og drakk videre. «Dere skal være glad for at dere er i live», sa han myndig til oss. «Hvorfor det», spurte jeg. «Los tiburones (haiene)», svarte han. «Er det haier her?», spurte jeg overrasket. «Massevis», sa han og forsvant inn i baren. Om han var oppriktig redd for oss, eller om han var mest redd for at haiene skulle sørge for at vi stakk av fra regningen, fikk vi aldri vite – men det ble lite bading resten av natten. Til gjengjeld var det mye rom i baren.

Kapittel 3 – Statsfeminisme

Feminismen, som hadde et bra utgangspunkt i førstebølgen og delvis også i andrebølgen, har utviklet seg siden i fullstendig gal retning, ikke ulikt hva tilfellet er med Taliban i Afghanistan. Likevel har feminismen klart å tilegne seg enormt mye makt til tross for at den i sin nåværende form stort sett er basert på løgner (som vi skal vise i senere kapitler), og for å forstå hvordan dette er mulig må vi se nærmere på begrepet «Statsfeminisme».

Statsfeminisme ble etablert som begrep i siste halvdel av 1980-årene i en engelsk boktittel «Welfare State and Woman Power: Essays in State Feminism.» Begrepets opphavskvinne, Helga Hernes, som er en norsk statsviter og politiker, skrev om nordisk politikk. I hennes versjon dreide dette seg om hvordan kvinnebevegelsen og politikerne samarbeidet om å lage et mer kvinnevennlig samfunn. Barnehageplasser, fødselspermisjon og kvotering var noen av virkemidlene. Kort sagt; feminisme i statlig regi, og akkurat denne formen for likestilling er nok mange tilhengere av. Dessverre måtte dette vike for den formen for Statsfeminisme som vokste frem omtrent samtidig: På slutten av 80-tallet ble deler av radikalfeminismen som Nyfeministene sverget til strømlinjeformet, den ble omdøpt til likestilling (et eksempel på nytale, som vi skal komme tilbake til senere) og tatt inn i det norske maktapparatet. Mange av Nyfeministene, som gjerne var studenter da andrebølgefeminismen startet, forsvant inn i offentlige stillinger på universiteter, rettsvesen eller politisk administrasjon, og en stor del av dem gikk inn i ulike deler av mediebransjen. Der gjorde de feminismekampen om til vitenskap (som vi skal komme nærmere inn på i neste kapittel) og dannet grunnlaget for at det å ha bakgrunn som feminist ble en forutsetning for en karrierestige innen disse bransjene. De radikale Nyfeministene var nå blitt til elitefeminister som var med på å sette politisk dagsorden og etter hvert gjennomsyret deres tankegods det norske statsapparatet, godt støttet av menn som hadde samme bakgrunn og utdannelse, hovedsakelig representert ved venstresiden i norsk politikk. Det samme skjedde i mediebransjen. Cocktailen av elitefeminister og menn med sosialistiske sympatier i statsapparatet, blandet med journalister fra begge disse leirene, skapte det rådende politiske synet i Norge og definerte sannheten – ikke ulikt oppgaven som var tillagt Sannhetsministeriet i George Orwell dystopiske roman 1984, som vi kommer borti ved flere anledninger senere i boken.

Den store andel av elitefeministene prøver å blåse opp konflikter mellom kjønnene for å øke sin egen samfunnsinnflytelse, samtidig som de rekrutterer nye mennesker inn i kjønnsforsknings- og likestillingsindustrien - der det eneste kriteriet for å få jobb og forskningsmidler er at du har det samme politiske synet og de same meningene som dem. Dermed vinner elitefeministene kampen om mediebildet, som oftest backet opp av kjønnsforskningen og deres «vitenskapelige» bevis, og setter dagsorden for hva som er riktig feminisme.

Kapittel 4 – Feminisme og kjønnsforskning

Kjønnsforskning er et vidt og til tider kontroversielt begrep som hovedsakelig har sitt opphav innen humaniora og samfunnsvitenskap, og er en videreføring av kvinneforskningen som oppsto på 70-tallet. Grunnen til at dette fagfeltet er så omstridt er mange. For det første fordi det i stor grad brukes metoder og teorigrunnlag som i mange vitenskapelige kretser anses som ufullstendige og i verste fall rent sprøyt. For det andre fordi mye av forskningen tar for lite hensyn til naturvitenskapelige fakta, og således er dette en forskning som kan styres i akkurat den retning som forskeren ønsker. Videre er det problematisk at dette forskningsfeltet årlig bevilges betydelige beløp via Norges forskningsråd, uten at mange ser nytteverdien av forskningen. Sist, men ikke minst er det viktig å huske på at i et land med så utpreget grad av Statsfeminisme som Norge, blir kjønnsforskerne viktige premissleverandører i samfunnsdebatten. Vi skal se nærmere på alt dette, men først skal vi ta en titt på et paradoks, nemlig det at det på de stedene hvor man skal drive med likestillingsforskning – hersker det liten grad av likestilling i ansettelsesprosessene:

Universitetet i Agder – senter for likestillingsforskning – 3 ansatte – alle kvinner

Universitetet i Bergen – senter for kvinne og kjønnsforskning - 19 ansatte (4 menn)

UiO – Senter for tverrfaglig kjønnsforskning – 31 ansatte (3 menn)

NTNU – Senter for kjønnsforskning – 13 ansatte (1 mann)

UiS – Nettverk for kjønnsforskning – 25 ansatte (3 menn)

UiT – Kvinnforsk Senter for kvinne og kjønnsforskning – 7 ansatte, alle kvinner

Senter for likestillingsforskning – 19 ansatte (6 menn)

Likestillingssenteret – 5 ansatte, alle kvinner

KUN – Senter for kunnskap og likestilling – 7 faglig ansatte, alle kvinner

Som du ser er det på de ni institusjonene ovenfor som skal drive med kjønns- og likestillingsforskning, bare vel 13% menn. Hvorvidt det er fornuftig eller ikke, og om det gjør fagfeltet egnet til å være en så stor politisk aktør i arbeidet med likestilling mellom kjønnene, får bli opp til andre å vurdere. For øyeblikket vil jeg bare at du tar det med deg i bakhodet, når jeg skal vise kjønns- og likestilling-forskningens «sanne» ansikt:

Ufullstendige metoder og teorigrunnlag, og fravær av naturvitenskapelige fakta:

Kjønnsforskningen har tradisjonelt vært opptatt av å problematisere stereotype og normdannende forståelser av kjønn, det være seg i medisin, samfunnsfag eller i humaniora. Når vi bruker ordet «Kjønn» her snakker vi ikke om det biologiske begrepet kjønn, som dreier seg om kromosomer, men om et sosialt kjønn. Med sosialt kjønn menes at kjønn er en sosial konstruksjon, det vil si en rolle som samfunnet tillegger oss, populært delt inn i de to båsene «kvinnelighet» og «mannlighet» - som skal forklare hvilke egenskaper vi forventer at kvinner eller menn skal ha. Begrepet har sin opprinnelse i Simone de Beauvoirs bok «Det annet kjønn» og er helt klart en feministisk betraktningsmåte. Således kan man si at all kjønnsforskning er feministisk, også den delen av dette som kalles mannsforskning, noe vi kommer tilbake til når vi skal se på hvordan kjønnsforskningen er en premissleverandør til styrende organer.

Når vi er først inne på dette med at det kan finnes flere kjønn, kom jeg på en artig historie, også denne fra det store utlandet: Det vi derimot skal gå inn på er en egenopplevd hendelse med kjønn:

Det får meg til å tenke på en annen historie der jeg var utenlands, denne gangen på World International Forklift Conference i Bangkok. Andersen var sykemeldt så jeg var der alene. En kveld jeg var på vei til en bar for å møte noen andre truck-kolleger, ble jeg stoppet av en høy, flott brunette i rosa tettsittende kjole, med en fantastisk formfull kropp og hvite høyhælte sko. Hun så ut som en mørkhåret og høyreist versjon av Dolly Parton, men med litt mindre pupper (kanskje var det Dolly Halv-Parton). «Can I do anything for you, sir», sa hun og jeg syntes at stemmen virket litt rar, men jeg reflekterte ikke noe særlig mer over det. Jeg tekte meg om – ikke klødde jeg på ryggen, hotellrommet var allerede ryddet og vasket, og jeg hadde allerede spist noe ris-greier til middag og var ikke sulten. «No, I dont think so», svarte jeg og syntes det var rart at hun som var så pent kledd ikke var på bar eller disco, men sto i stedet på gaten og prøvde å hjelpe andre mennesker. «Are you sure, sir. I can do many things», fortsatte hun og jeg lurte på om hun kanskje hadde en eller annen halssykdom som gjorde at stemmen var litt dyp, eller om hun var den kvinnelige utgaven av Leonard Cohen. Jeg så ned på skoene mine, et par Adidas-joggesko, og innså at jeg ikke kunne be henne om å pusse dem. Jeg tenkte jeg skulle spørre om hun kunne skaffe meg en pakke tyggis, jeg hadde fortsatt en slags merkelig kryddersmak i munnen etter noen sånne risgreier jeg hadde spist til middag. «Could you get me a packet of bub….», fikk jeg sagt før jeg ble revet bort av en mann. Han så på meg, han så norsk ut, men da han åpnet kjeften hørtes han ut slik jeg kan tenke meg at Arnold Schwarzenegger hadde hørt ut dersom han hadde prøvd å snakke engelsk. «Dont you know that it is a man?», spurte han og det var så vidt jeg forsto hva han sa. Jeg så på ham og tenkte at han sikkert var svaksynt eller noe - et kjapt blikk på damen ville si at du ikke trengte å være rakettbygger for å skjønne at han tok feil. «Of course», sa jeg til ham for ikke å fornærme ham, og snudde meg mot damen igjen. Da var hun borte, og det var like greit, for jeg hadde faktisk ingen arbeidsoppgaver til henne. Da jeg senere kom frem til baren, ringte jeg Andersen og fortalte ham om det positive inntrykket av de bangkokske damene og deres hjelpsomhet. Han fortalte meg historier om noe som het ladyboys, som kort sagt kan sies å være kvinner med kølle, og da snakker vi ikke om en batong eller andre selvforsvarsvåpen. Han ba meg om å holde meg unna dem, og lurte på hvordan jeg kunne la meg lure. Jeg fortalte ham om hvordan hun minnet meg om Dolly. «Men du kan se det på størrelsen på strupehodet», sa Andersen belærende og jeg tenkte at dette var et klassisk eksempel på forskjellen mellom teori og praksis. «Mulig at det der med strupehodet fønker bra i teorien», sa jeg til ham. «Men det er faen ikke lett å se på strupehodet når du har et rack av balkongpupper rett fremfor nesen, som knapt har hørt om Newtons gravitasjonsteori». Det hørtes ut som om han forsto, og da bartenderen kom med øl, sa jeg at jeg måtte legge på og gjorde det. Denne historien er bare et eksempel på at der vi før så alt i svart og hvitt, og mente at det fantes bare to kjønn, så ser bildet helt annerledes ut når du kommer ut i den store verden. Der kan det sikkert finnes både ett og to ekstra kjønn.

Kjønnsforskningen i Norge i dag tar utgangspunkt i sosialkonstruktivisme, som er en samlebetegnelse på et vitenskapssyn med mange avskygninger. Fellesnevneren er et meget sterkt fokus på sosiale faktorers dominerende innflytelse på forskning og forskningsresultater. De mest ekstreme retningene innen dette ignorerer muligheten for å komme frem til universelle, objektive fakta om verden vi lever i, slik de ofte fremkommer i naturvitenskapene. Sosialkonstruktivisme er et vitenskapssyn som har mange kritikere, og mye av dette baserer seg på den enkle kjensgjerning at sosiologer tar mye feil. Det gjør de hovedsakelig på den samme måten alle sammen, nemlig ved en altfor stor tiltro til sitt fags grunntese om at «alt er sosialt konstruert»; spesielt sosiologiske kjernestørrelser slik som klasse, kjønn, og etniske grupper. Sosialkonstruktivismens viktige skille mellom biologisk og sosialt kjønn, som kom på slutten av 1960-tallet, ble innført for å slippe å forholde seg til naturvitenskapelige fakta. Dette for å unngå at deler av den tradisjonelle kvinnerollen skulle kunne legitimeres med henvisning til hormoner, gener, og biologi.

For de som fulgte ned på NRK-serien «Hjernevask» for noen år siden så man et tydelig eksempel på kjønnsforskere som ikke evnet å ta til seg etablerte fakta innen biologi, og som under ingen omstendighet anså biologi som relevant for kjønnsforskningen. En av grunnene til at det er slik, er forskernes bakgrunn. En gjennomgang av de viktigste sentrene for likestillings- og kjønnsforskning i Norge, avslører at hovedtyngden av de ansatte ved disse sentrene er litteraturvitere eller sosiologer, med sosialantropologer, historikere og samfunnsgeografer på de neste plassene. Ikke en av de jeg sjekket opp hadde noen naturvitenskapelig bakgrunn, men de skal ha cred for å ansette folk med annen utdannelse enn rene samfunnsvitenskapelige fagfelt - for det var kvinner der med utdannelse innen både internasjonal utvikling, landbruk, musikk og dans.

Grunnen til at litteraturvitere er så mye brukt i dette, henger sammen med at mye av arbeidet deres består av tekst- eller diskursanalyser, såkalt kjønnet lesning, som skal avsløre tekstenes og diskursenes kvinneundertrykkende karakter. Her ser vi klare paralleller til Darwin og Bocra, som også hadde konklusjonen klar på forhånd og bedrev forskning ut fra ønsket om å finne bevis for konklusjonen, dvs sine egne fordommer. Det er mye likt det Politiet ofte blir kritisert for – at de bestemmer seg for en skyldig gjerningsperson og tolker alt som kan forstås som bevis i den skyldiges disfavør mens de samtidig bagatelliserer bevis som taler i den skyldiges favør. Dusinvis av justismord i Norge har skjedd på grunn av at Politiet bruker samme logikk som kjønns- og likestillingsforskerne sverger til. Metoden med tekst- eller diskursanalyse er hentet fra sosialkonstruktivismens sjuende far i huset, Michel Foucault, fransk filosofis vrøvlekopp nummer én. Med på laget er også Luce Irigaray., en kvinnelig fransk filosof som blant annet har hevdet at de fysiske teoriene om flytende væsker (fluidmekanikk) er mindre utviklet enn teoriene for faste legemers fysikk, fordi det faste blir identifisert med menn og maskulinitet mens det flytende med kvinner og femininitet (fordi kvinner menstruerer)². Dette standpunktet burde vel kvalifisere Irigaray til tittelen som fransk filosofis vrøvlekopp nummer to, men jeg ønsker ikke å være for kategorisk. Tross alt; gudene skal vite at franskmennene jammen har fostret mange filosofiske tullinger opp gjennom historien, så det kan finnes andre kandidater.

Det at kjønnsforskningen er på jakt etter tekstenes kvinneundertrykkende karakter henger nøye sammen med den typen vitenskap som Charles Darwin og Paul Bocra drev for snart 150 år siden, der de egentlig hadde «fasiten» (i alle oppe i sitt eget hode) og konsentrerte forskningen rundt det å finne beviser for sin oppfatning. Når vi ser tilbake på den typen forskning som Darwin/Bocra drev den gangen er det lett og riste på hodet og kategorisere det som utrolig, men faktum er at historien gjentar seg, noe vi kommer tilbake til når vi skal snakke om kjønnsforskning som premissleverandør.

Kjønnsforskningens pengesluk:

I november 2011 annonserte Norges Forskningsråd (NF) at de ville kutte ut støtten til et eget program for kjønnsforskning som til da hadde gått kontinuerlig i 17 år. I stedet ville NF at kjønnsforskningsperspektivet skulle inngå i forskningsprosjekter på ulike fagfelt. Det er jo vel og bra, men hvis vi ser hvor mange mennesker som er ansatt ved de ti sentrene jeg sjekket opp og legger deres lønnsmidler oppå forskningsbevilgninger på flere hundre millioner kroner årlig, ser vi fort at dette blir enorme summer. I tillegg til de ni jeg sjekket opp, kommer ulike halv-statlige og private sentre støttet av staten, og et eksempel på dette er Hedda Foundation. Denne stiftelsen ledes av litteraturviteren Jørgen Lorentzen, som så rørende ble faglig avkledd i Hjernevask-programmene og ikke evnet å innse det, men i stedet beskylte programleder Harald Eia for å lage programserien som en del av sin egen førtiårskrise. Hedda Foundation jobber med kunstneriske prosjekter med fokus på likestilling, demokrati og menneskerettigheter, hovedsakelig i utlandet, og får sikkert sine penger via bistandsbudsjettet. Like fullt er det mye kjønnsforskning inne i bildet, så de hundre millionene jeg skisserte ovenfor, kan sikkert økes med noen titalls til.

Nå er ikke statlige bevilgninger til forskning noe jeg er motstander av, men jeg synes at nytteverdien av forskningen må balansere bevilgningene. En kjapp gjennomgang andre har utført, viser imidlertid tildeling av høyst tvilsomme kjønnsforskningsprosjekter³:

Vi ga 8,3 millioner i støtte til et prosjekt som skulle undersøke hvordan pinsemenigheten påvirker kjønnsrollene i Angola, Vanuatu og Papua Ny-Guinea.

Vi ga 8,9 millioner i støtte til et prosjekt som skulle undersøke hvordan man kunne fremstå som maskulin i Afghanistan.

Vi ga 7,6 millioner i støtte til et prosjekt som skulle undersøke hvordan skildringene av tidligere arktiske ekspedisjoner var i et kjønnsperspektiv. Som vi vet var det bare menn med på disse ekspedisjonene, så det var vel ikke så vanskelig å finne ut av.

Vi ga 13,1 millioner i støtte til et prosjekt som skulle undersøke om Nord-Norge som reisemål ble markedsført på en maskulin måte i Tyskland og Frankrike.

Som en liten kuriositet, ikke fordi det genererte mer enn 3 millioner (det er jo tross alt penger det også), men på grunn av det humoristiske i det, tar vi med kjønnsforskningsprosjektet der en skal undersøke hvordan kunstfakultetet i Tromsø kunne få inn flere kvinner i sin ledelse, for å bedre kjønnsbalansen. Problemet var bare det at to tredjedeler av ledelse var kvinner i utgangspunktet.

Dessverre er dette bare noen fa eksempler på hvordan Statsfeminismen som råder i Norge er med på å sløse mine og dine skattepenger bort på idiotiske kjønnsforskningsprosjekter som ikke har annet resultat enn å holde liv i kjønnsforskningsindustrien og skaffe overbetalte akademikere diamantkort hos SAS.

Premissleverandører:

På bakgrunn av Statsfeminismen har det i Norge i dag utviklet seg en form for meningskontroll som utøves nesten like skånselsløst som i diktaturer. Mye av denne kontrollen er en ubevisst form for selvsensur, og et resultat av at visse grupper mener deres forståelse har en moralsk forrang. Slike grupper, som f. eks. norske kjønnsforskere, mener også at de er i sin fulle moralske rett til å stemple avvikende meninger som fobier og fascisme. En slik diagnostisering faller pent inn i en leninistisk og stalinistisk skjellsordtradisjon som var vanlig i det tidligere AKP-ML. Dette videreføres av norske kjønnsforskere, mange av dem tidligere AKP-ere, som i dag utgjør en viktig del av venstresidens ideologiske stormtropper.

Ifølge biologiprofessor Kristian Gundersen har det i de 20 siste årene vært umulig å kritisere autoriserte kjønnsforskere uten å bli utskjelt, og denne utskjellingstradisjonen ble godt ivaretatt av kjønnsforskerne i debatten om «Hjernevask». Harald Eia ble ikke beskyldt for å være fascist, slik mange meningsmotstandere kan oppleve å bli karakterisert av kjønnsforskere, men i stedet kom det som nevnt et usaklig hint om en førtiårskrise. Dette er en form for latterliggjøring, og en klassisk hersketeknikk som kjønnsforskerne burde holdt seg for god til. Likeså var Harriet Bjerrum Nielsen, professor ved Senter for tverrfaglig kjønnsforskning ved Universitet i Oslo ute og raljerte litt da hun beskyldte Eia for å drive regelrett vendetta mot kjønnsforskere.

I en annen debatt, den gang om pappaperm, dro imidlertid Lorentzen frem fascist-kortet da han omtalte evolusjonspsykolog Leif Edvard Ottesen Kennairs bidrag i debatten for psykovrøvl og biofascisme. Jeg leste en gang at definisjonen på en fanatiker er en som har en panisk angst for at andre skal overbevise ham om at han tar feil. Lorentzen, selve nestoren innen norsk kjønnsforskning, fremstår helt klart som en fanatiker med sin latterliggjørende hersketeknikk og personangrep på sine meningsmotstandere.

I mange sammenhenger kan man flire av slike tåpeligheter som det Lorentzen og andre kjønnsforskere bedriver, og hadde de utført det mot en kvinne ville det helt klart blitt stemplet som mannssjåvinistisk og at det bar preg av et patriarkalsk menneskesyn.

Men; tilbake til kjønnsforskerne. Problemet deres er at de har en enorm makt i alle spørsmål som gjelder hvordan samfunnet vårt styres, formes og utvikler seg. De er premissleverandører til Statsfeminismen og omfattende bidragsytere til høringsutkast i forkant av at lover og regler skal utformes og vedtas, siden store deler av samfunnet vårt er blitt fridd fra den materielt nødvendige produksjonen, og produserer i stedet meninger. De meningene som teller i et slikt samfunn, er meningene til de ideologiske, politiske og administrative elitene, og hvis disse meningene styrkes ved hjelp av forskning vil de oppnå mye større legitimitet. Det er her kjønnsforskerne kommer inn med sine fordommer og er med på å prege politikken som føres.

Enkelte kommentatorer i Hjernevask-debatten har prøvd å bagatellisere innflytelsen norsk kjønnsforskning har hatt i de siste par tiårene. En av dem er Aftenpostens tidligere kulturredaktør og nåværende direktør i Fritt ord, Knut Olav Åmås, som mener at kjønnsforskere har meget liten innflytelse i det norske samfunnet⁴. Åmås tar feil og et eksempel på det er hvor viktig kjønnsforskningen var for at den nye ekteskapsloven ble banket gjennom. Sammen med små, men høyeffektive feminist-grupperinger var kjønnsforskningen med på å bevirke at den nye ekteskapsloven ganske friksjonsfritt ble vedtatt av Stortinget. Australia, som var en av pionerene innen feminisme og likestilling, har nylig vedtatt en ekteskapslov lik den Norge har, men ikke uten betydelig kamp og harde fronter før avgjørelsen ble tatt. Det skyldes nok at Australia ikke har så mye Statsfeminisme som Norge har og at landet heller ikke lider så mye som Norge under den farlige alliansen av radikalfeminister og kjønnsforskere, selv om landet har en blodig og giftig radikalfeminisme, som vi skal se nærmere på i kapittel 9. En annen lov som ble drevet gjennom uten for mange protester er den som forbyr kjøp, men ikke salg av sex. Et forbud mot kjøp er stikk i strid med alle andre lover som tar sikte på å stanse omsetning av en ulovlig vare, som for eksempel narkotika og illegal omsetning av alkoholholdige drikker, der man har lagt vekt på salgsforbudet fordi det er mest effektivt og først og fremst rammer dem som initierer den ulovlige handelen. Selv ihuga feminister som Cathrine Holst var overrasket over at loven gikk gjennom uten noen for protester⁵, men kunne ikke forklare hvorfor. Hun har derfor ikke forstått at alliansen av de tidligere nevnte feministgruppene og kjønnsforskere klarte å få definert kjøp av sex som overgrep. Å være mot loven vil, ut fra en slik definisjon, og basert på god gammeldags Bush-tankegang at enten er du med oss eller så er du med terroristene, bety det samme som å være for overgrep. Ingen politikere tåler å bli satt i bås med overgrep og det «onde», slik det onde blir definert av elitefeministene som dominerer landets kjønnsforsknings-institutter, forlagshus og avisredaksjoner (les; Statsfeminismen). Dette er kort fortalt hvorfor det ikke ble noen debatt om innføringen av sexkjøpsloven.

¹https://snl.no/patriarkat

²http://www.physics.nyu.edu/sokal/dawkins.html

³http://idag.no/kommentarer/uforstaelig-bruk-av-skattekroner/19.25978

⁴https://www.aftenposten.no/meninger/i/WOBRg/Forskerne-og-fellesskapet

⁵https://www.aftenposten.no/meninger/i/dl86z/Sex-og-prinsipper