FRA HELVETE OG NED

FRA HELVETE OG ned

– Valdreskrim- se opp for etterligninger

Kjell H. Mære

2018

© VALDRESKRIM 2018

Forfatter: Kjell H Mære

Utgitt første gang 2008

2. utgave 2018

Coverdesign: Missicat

Tilrettelegging for ebok: Valdreskrim design

www.valdreskrim.wordpress.com

Materialet i denne publikasjonen er omfattet av åndsverklovens bestemmelser. 

Uten spesiell avtale med forfatteren, kan enhver eksemplarfremstilling og 

tilgjengeliggjøring medføre erstatningsansvar.

ISBN 978-82-691284-1-3

Utgitt av Valdreskrim, 

Sebuvegen 105, 

2900 Fagernes.

Andre utgivelser i Valdreskrim-universet:

En til evigheten (2007)

Joker til høyre (2009)

Andre utgivelser av forfatteren:

Seleksjon (Sammen med Frode Skarstein, 2017)

Fuglekongen (Noveller, 2018)

1

BILEN SOM RYGGET nedover den smale skogsveien, var bare så vidt hørbar. Øyeblikket etter var det bare naturen som laget lydene. Han lurte på om det var snøen som ble sendt i hvite skyer over den halvannen meter høye brøytekanten som lagde mest lyd. Eller vinden som rusket i toppene på halvt nedgravde dvergbjørker. Snøen kom seilende som et hvitt silkelaken fra venstre. Midt i svevet møtte den motstand. Der det ikke var mer flatmark å flyte på. Føykene som ikke ble kastet over på den andre siden av veien, ble nektet videre ferd og falt ned. I korridoren mellom brøytekantene hadde også noe av vinden tatt tilhold. Den virvlet den løse snøen rundt et øyeblikk, før den ble plassert i små fonner. En liten fonn var allerede i ferd med å legge seg mellom beina hans.

Han følte mer enn han kjente det: Hjertet pumpet ennå i en jevn og fast rytme. Da var det altså nok blod i kroppen som kunne lure pumpa til å tro at ikke noe var galt.

Han trodde smertene ville være uutholdelige. Det eneste han kjente var en slags dump smerte i høyre hofte. Antagelig stedet der kula satte seg fast. Det føltes merkelig nok behagelig å sitte slik. Ikke var det kaldt. Det sørget fornuftig bekledning for. Det var heller ikke vondt. Kula traff tydeligvis ikke organer som forårsaket sterke smerter. Og det var heller ikke noe blod å se. Den vind- og vanntette anorakken trakk ikke til seg blod. Han lurte på hvor det ble av. Blodet. Han visste at han nærmest måtte svømme i rød og seig væske innenfor klærne. Han smattet en gang. Ville kjenne om det som luktet søtt smakte. Det gjorde det ikke. Han var ikke i stand til å føle annet enn den dumpe smerten i hofta.

Da kula slo inn i mageregionen passerte livet revy. I et bitte lite glimt gjenopplevde han episoder og hendelser fra et langt liv. Nå lå han og stusset over at det øyeblikket ikke var slutten.

Skulle han be en stille bønn til Gud? Be om tilgivelse for livet sitt og gjerningene sine? Men hva skullevel han be om tilgivelse for? Han hadde tjent Herren lojalt og pliktoppfyllende hele livet. At han hadde menneskelige svakheter, som alle andre, det visste han. Og det visste Gud. Svakheter som er beskrevet som synd i den hellige boken. Men hans feil var av en type som han visste Herren allerede hadde forsynt ham med en god porsjon tilgivelse for.

Han kunne jo prøve å rope. Nei! For det første var det ingen vits. Ingen ville høre ropene. For det andre var han redd for at en kraftinnsats ville føre til smerter. Av samme grunn våget han ikke å bevege seg.

Men kanskje han burde? Kanskje han burde skrive noe i snøen som ville gi politiet et hint om hvem som tok ham av dage? Et spor. Han trengte ikke gjøre annet enn å slippe hånden ned på bakken og skrible ned noen bokstaver. Han lot det være. Vinden og snøen ville viske vekk bokstavene før noen rakk å se dem. Skulle de mot all formodning bli leselige, ville nok en eller annen ambulansesjåfør eller politibetjent tråkke på dem når han ble løftet opp og fraktet vekk. Dessuten hadde det stakkars mennesket som skjøt lidd nok. Og fant de skytteren, ville hans eget liv bli brettet ut for en hel verden. Uten gjerningsmannen kunne han ha en sjanse til å gå inn i historien med en slags ære. Nå satt han her og blødde i hjel. Han fortjente det, og det var deilig.

Begynte ikke hjertet å pumpe hardere? Blodtapet måtte begynne å merkes av de viktigste organene i kroppen. Jo da, det var tydelig at blodpumpa arbeidet med å få sendt nok plasma og røde blodlegemer rundt i kroppen. Men hjerterytmen var den samme. Organet måtte bare arbeide ekstra hardt. Muskelen måtte ta skikkelig i for å få samlet nok blod i kamrene før det ble sendt ut i kroppen.

Snøen var i ferd med å dekke til beina hans helt. Det kunne se ut som om vinden økte. I hvert fall kom det stadig mer snø i veien. Han var glad for at han falt slik at ryggen fikk støtte. Han prøvde å finne noe å feste blikket på, men ble forstyrret av de virvlende snøfnuggene som danset rundt.

Hvor lenge måtte han sitte slik før livet tok slutt? Hvor lang tid ville det ta før tilstrekkelig mengde blod forlot kroppen?  Slik at hjertet ikke fikk nok å arbeide med? Hvor lenge hadde han vært her nå?

Det slo ham plutselig at påsken var dødens høytid. Han lekte et øyeblikk med tanken om at natta skulle gå før livet ebbet ut. Da ville han dø på langfredag. Samme dag som Jesus. Han frydet seg over sammenligningen. Han hadde også tjent Herren, og fortjente å dø som Sønnen. Var det en egen losje for slike som ham i Himmelen? Men han hadde neppe lidd nok på vegne av menneskeheten til å komme i øverste losje der oppe. Dessuten var det mange timer før skjærtorsdag ble til langfredag.

Han var ikke redd. Ikke nå lenger. Han følte en ubeskrivelig og lammende redsel da han sto overfor den målbevisste personen med en pistol i hånda. Men nå var han rolig. Han ventet bare på døden.

Hva ville han få se når han passerte over til den andre siden. Ville han oppleve det evige livet som han var blitt lovet for sin trofasthet? Eller ville alt ende. Ville han bli født på ny? Få en ny sjanse til å bli et bedre menneske?

Han så fortsatt ikke noe tegn til blod. Han oppfattet ingen tegn på at livet snart ville være over. Han skulle ønske at han ikke klarte å tenke. Nå ville det være greit å bare sovne inn. Men dette var ikke noe han kunne bestemme over. Han måtte bare ta det som ville komme. Så lenge det ikke føltes ubehagelig å sitte og vente på døden, var det i og for seg greit.

Var det slik Vårherre ville straffe ham? At han skulle sitte og kjenne at livet sakte, men sikkert forlot ham? At han ble tvunget til å tenke på at han, i motsetning til Sønnen, hadde påført andre mennesker lidelse? Var det slik at Vårherre vegret seg for å ta ham til seg? At han vurderte om han passet et helt annet sted enn i Himmelen?

Nå ga hjertet klar beskjed om at det måtte ha mer væske å arbeide med. To kraftige slag fulgte etter hverandre. Det var som om noen banket på en dør. Han trakk pusten dypt. Trodde det ville hjelpe. Det eneste resultatet ble at smerten i hofta tiltok. Han hørte ikke hjertet lenger. Men han var fortsatt levende. Det måtte da bety at det ennå var livgivende blod i ham.

Vinden sende en håndfull snø i venstre side av ansiktet hans. Det kalde, klamme kjærtegnet minnet ham om at det fortsatt fantes følelse i denne delen av kroppen. Det var deilig. Han glippet et par ganger med øynene for å fjerne fnuggene som festet seg til øyevippene.

Snøen dekket til begge beina nå. Skulle han forsøke å bevege på seg? Kanskje det ville føre døden nærmere? Turte han? Var han klar for å kjenne på smertene hvis de kom? 

Han lot være. 

Nå kunne han skimte blodet. Blod? Nei, det var ikke det. Det var en rød tåke som la seg på netthinna. Han visste ikke om han klarte å trekke munnvikene oppover i et smil. Dette var tegnet. Nå var det like før han sovnet inn. Han hørte fortsatt vinden da det røde foran øynene hans forandret farge til sort. Han hørte den enda da alt eksploderte i hvitt.

2

VINTEREN HADDE SÅ langt vært snill med Østlandet. Antall minusgrader hadde ennå ikke passert 20 i begynnelsen av februar. Det var en merkelig følelse å kjøre i 110 kilometer i timen langs bare veier denne tiden av året. Det pleide å være ruglete snøføre nå. Det var mindre trafikk enn vanlig til søndag å være. Hyttefolket hadde nok tatt tilhold i fritidsboligene sine for å feire vinterferie. Det var ikke mange som reiste tilbake til Oslo denne søndagen.

De piggfrie vinterdekkene ga ikke fra seg mye lyd. Han nynnet lett til de gamle slagerne fra 60-tallet som strømmet fra radioen.

Like foran seg så han målet for turen. Han brydde seg ikke med å koble inn retningsviseren. Det var ikke en eneste bil å se i veibanen. Det var han egentlig ikke så veldig fornøyd med. På denne bensinstasjonen i Gran sentrum pleide det å yre av liv en søndag ettermiddag. Med familier på vei tilbake fra nok en hyttehelg i nærheten.

Det var derfor han alltid valgte dette tidspunktet for den halvårlige turen hit. Han ble bare en av mange som svingte innom et kort øyeblikk for å utføre ærend. Men denne gangen bommet han på tidspunktet. Hvem som bestemte å utsette den offentlige vinterferieuka på Østlandet ei uke, visste han ikke. Men det kom ikke beleilig for hans del.

Bilen trillet forsiktig inn på den godt opplyste bensinstasjonen. Han hadde vært her mange ganger før. I løpet av de siste 20 årene hadde han sett hvordan stasjonen utviklet seg fra å være et skur med tre bensinpumper til å bli et lysende supermarked og pølserestaurant. Hver gang møtte han en ny og ukjent ungdom bak disken. 

Han kjørte frem til pumpe nummer tre. Det var ingen kø i dag. Han tittet opp mot himmelen gjennom frontruta idet han vred om nøkkelen. Han fikk et glimt av mørk himmel, men kunne ikke fastslå om den hadde skyer. Lyset under taket som dekket bensinpumpene stjal all følsomhet i øynene. Det betydde forresten ingen ting. Innen ti minutter ville han være på vei hjem igjen. Det hadde etter hvert blitt et rutineoppdrag, dette.

Han satte føttene på et isete, tørt underlag. Det hadde altså blitt kaldere siden han startet bilen for en time siden. Da han forlot Valdres, snødde det lett, og termometeret viste et par minusgrader. Nå bet kulden friskt i kjakene. Her måtte det være nærmere ti, tenkte han.

Med vante bevegelser fylte han opp tanken med 95 blyfri. Han kastet et blikk inn gjennom vinduene, og fikk øye på en ungjente bak disken. Opptankingen gikk raskt. 33 liter. Halv tank omtrent. Han passet på at han fikk en sum som var noenlunde ”rund”. Han fylte etter mens han tittet på telleverket. Litt over 34 liter. 560 kroner. Perfekt.

Han kunne godt ha brukt kortautomaten. Men da hadde noe av formålet med turen vært bortkastet. Han måtte ha en unnskyldning til å komme innenfor. Derfor foretrakk han å betale med kontanter. Dessuten var han ikke interessert i å legge igjen elektroniske spor.

Ved kassen fikk han det han spurte om etter å ha gjort opp for seg. En nøkkel. Med sikre skritt ruslet han tilforlatelig mot døra som viste hvor nødige herrer kunne lette på trykket og få en behagelig biltur videre.

Fra lommen fisket han opp en ny nøkkel. En som ingen andre visste om. Vel inne på toalettet, gikk han målbevisst mot en liten luke i veggen. Bak dispenseren. I rommet innenfor følte fingrene seg frem. De fant det de lette etter. Han nappet det til seg.

Det var vante fingre som åpnet konvolutten. Den sedvanlige boblekonvolutten lå der den skulle denne gangen også. Han bladde fort gjennom innholdet. Det stemte. Trettiseks tusenlapper. Som avtalt. Julius Wulff regnet med at det ville være riktig beløp. Det hadde vært slik i nesten 20 år nå. Lasse Juul Svendsen sluntret aldri unna et avdrag. Trettiseks nystrøkne tusenlapper, som skulle plasseres i bankboksen hans om et par dager. Der det allerede lå bunker med sedler i samme valør fra mange års innsats.

Fra innsiden av jakken tok han frem en slitt notisbok, og satte en strek i kolonnen for inneværende årstall. Nå hadde han to krav igjen. Om nøyaktig ett år skulle denne stakkaren få slippe flere avdrag. Om ett år hadde han latt mannen fått svi i 20 år, og forsynt utpresseren med halvannen million kroner. Det var nok fra det holdet, men ikke mer enn passelig. Han fikk valget, den gangen. For 20 år siden. En million kontant på labben, eller to årlige avdrag i 20 år. Vanlig bankkonsept det. Uten indeksregulering eller renteøkning. Og egentlig en liten sum å investere i et behagelig liv. Alternativet ville vært verre. Offentlig oppvask og dom i unåde.

Han tenkte ofte på den gangen han kom over kassettene etter denne feltpresten. Mannen han overtok kontoret etter på militærleiren Terningmoen ved Elverum. Feltpresten omkom i en sivil ulykke, og de etterlatte trodde at disse kassettene var noe som tilhørte Forsvaret. Kassettene viste seg å være opptak av samtaler med sjelesørgende.

Det tok noen år å finne offeret. Lasse Juul Svendsen skiftet navn etter fadesen i Libanon. Trodde det var tilstrekkelig for å gjemme seg vekk fra fornedrelse og forfølgelse. Det var en ren tilfeldighet som avslørte navneskiftet. Dette var taushetsbelagte opplysninger, og var ment å være hemmelige. Den gamle offiseren Julius Wulff levde godt av å avsløre hemmeligheter. Det beste med alt var at utpresseren forble helt ukjent for offeret. Det offeret trengte å vite, var at utpresseren satt på bevis som ville ødelegge hele livet hans. Som gjorde ham villig til å betale det som profitøren forlangte. I begynnelsen måtte Wulff sende noen små tegn for å vise alvoret. Det var ikke nødvendig lenger.

Men hvorfor stoppe nå? Dette gikk jo som smurt, og en velsmurt maskin stanser man ikke bare fordi den har gjort jobben sin. Man driver den til det ikke er mer kraft igjen.

Dette ville Julius Wulff tenke mer på.

3

HAN VENTET IKKE nye instrukser allerede nå. Det var bare en uke siden han leverte avdraget som planlagt. Det pleide å gå måneder og år mellom hver gang han ga fra seg et tegn, utsugeren. Men den nøytrale konvolutten med hans navn trykt på med PC-typer var ikke til å ta feil av. Den lå tilforlatelig i posthylla sammen med annen post som han skulle ta seg av. Han veide konvolutten i hånden, og kjente etter om han kunne ane hvilke opplysninger innholdet ville gi. Kanskje utpresseren var så fornøyd at han ville ettergi de to siste avdragene. Han kjente etter en gang til, og fikk en urolig følelse.

Lasse Juul Svendsen plasserte konvolutten på innerlomma, og gikk inn på toalettet. Der kunne han være sikker på at han uforstyrret kunne lese hva utpresseren hadde på hjertet.

Offeret kjente hvordan alt blod i kroppen steg og farget ansiktet rødt. Et ubeskrivelig sinne, blandet med en god porsjon skuffelse og fortvilelse tok bolig i ham. Nå måtte han se til å få satt en stopper for dette. Den frekke jævelen forlangte jaggu mer. Han skulle fortsette å betale i enda tre år. Halvannen million kroner i løpet av 20 år var ikke nok. Riktignok hadde han redusert kravet fra det opprinnelige. Det vil si 100.000 kroner i løpet av tre år. Det så ikke ut til å være forhandlingsrom.

Hva pokker skulle han finne på? Nå hadde han lurt familien sin trill rundt i snart 20 år. Han fortalte om en gammel gjeld han opparbeidet seg på 80-tallet. 72.000 kroner hvert eneste år, som tvang ham til å være leieboer sammen med familien. Som gjorde at han fortsatt kjørte rundt i en 1979-modell Volvo 244. Han forklarte familien at gjelda ville være nedbetalt om ett år. Det gledet han seg til. Selv om barna var blitt voksne, og ikke lenger fikk anledning til å glede seg over den begivenheten sammen med foreldrene. De kjente ikke engang til hans fortid som soldat. Langt mindre at det fantes  en annen identitet på faren og ektemannen.

Han hadde alltid hatt et forsprang, utpresseren. Det var kul umulig å finne ut hvem denne jævelen var. Selv om han forsøkte i alle disse årene. Gud bedre som han hadde prøvd. Han var i lomma på en kynisk og ufølsom utpresser som ikke skydde noen midler for å få det som han ville.

Det var litt over en uke siden han plasserte boblekonvolutten i avlukket bak doskåla på denne bensinstasjonen. Det betydde at utpresseren allerede hadde vært på plass og hentet det siste avdraget. Men det betydde også at han bare hadde en ukes forsprang. Kunne det være mulig å komme i hælene på ham denne gangen?

Han hadde ved flere anledninger sittet både en og to dager i bilen og ventet på at utpresseren skulle dukke opp etter at han leverte konvolutten med pengene. Men han viste seg aldri mens offeret var til stede.

Nå var Lasse Juul Svendsen sikker på at han hadde et aldri så lite spor å gå etter. Han skulle få merke at han ble for grådig, denne utsugeren. Nå skulle han bruke alle sine krefter og kunnskaper for å sette en stopper for videre utpressing. Om nødvendig skulle han misbruke stillingen sin. Han visste med ett hvordan han skulle gå frem. Hva som ville komme etterpå, var han ikke sikker på. Hvor langt var han villig til å gå for å få en slutt på denne jævelskapen? Han var villig til å finne det ut.

Lasse Juul Svendsen kjente hvordan sinnet i ham fikk ham til å tenke klart. Til nå hadde han vært en redd og ynkelig sau som lot denne utsugeren holde på som han ville. Det skulle det bli slutt på.