JR Henrixen

Nattklovnen

Politikrim

Redaktør: Nina Grove Hansen

© A1 Fakta AS, 2020

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-691675-2-8 (ePub)

ISBN: 978-82-691675-1-1 (trykk)

Omslagsdesign: Kjetil Waren Johnsen / Wisuell Design

Omslagsfoto: © Schutterstock.com

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller inngåtte avtaler om kopiering.

NUPI om hybride trusler:

Koordinerte og synkroniserte handlinger som med overlegg retter seg mot demokratiske stater og institusjoners sårbarheter, gjennom en rekke virkemidler (politiske, økonomiske, militære, sivile og informasjonsmessige).

PROLOG

Belgia, fredag 13. juli 2012

Didier Tronc kjente togets rytme forplante seg gjennom kroppen som puls. I tretti utvaskede år hadde den slått slik. Konduktørjobben var en repetitiv, endeløs labyrint. Pensjonsgongongen slo først om åtte år.

Han svettet tungt i bakrus, hodet var uoppredd. Julivarmen sto som en femte vegg i de overfylte kupeene.

Etter Braine-le-Comte var søvnen trekkpapir og han blekk. Han tvang opp rødsprengte øyne. Kjedelige jorder og husklynger mellom Quivrain og Liege fløt forbi. Didier kjente hvert hus, hver sville, hvert pulsslag. Åtte år til.

Han lukket døren, kjente den avkjølte luften i lokomotivets førerhus. Allain hadde allikevel svettedråper i kjøttnakken. Lokføreren snudde seg ikke. Unødvendig.

De nærmet seg Buizingen, dundret tungt forbi det grønne lyset. Han stusset, signalet skulle vel vært rødt? Vente på lyntoget fra Leuven?

En svak uro spredte seg i Didier, som det første vindkastet over et vannspeil.

Han så lyset komme mot, vokse. Så sto alt stille. Klokken i førerhuset, bilene, hans eget hjerte. Alt var frosset fast i øyeblikket. Et stilleben. Epokebilder. Familien, jobben, barndommen, livet. Verden var et sekund forsinket.

Kvalm angst. Så et hvitt blink. Lyden av glødende jern. Tonn av skrik.

Slutt.

Kapittel 1

Drammen i Norge, mars 2017

Audien stoppet mykt foran garasjeporten. Våte snøfiller falt tungt og dekket marken, grøthvit. Vindusviskernes intervall dro varsomt over ruta, sveipet den ren. Frontrutas varmetråder forvandlet resten til blaute filler. Vanndråpene strømmet i sikksakkmønster nedover, som tegnet av barnehender.

To menn snakket i telefonen, Sven Pedersens stemme doven, den andres svakt begjærlig. Svens langfinger trykket på en integrert knapp i dashbordet, sendte en impuls, garasjeporten gav et lite rykk og gled lydløst opp. Perfekt funksjonalitet. Slik som jobben hans. Industriarkitektur. Form, funksjonalitet og ledelse.

Mannen satt døsig i en campingstol skjult i skyggen av et betonghjørne. Hvilte beina på en sort nylonbag. Lunken returluft fra sentralvarmeanlegget blåste over ham, støyet som en slitt håndtørker på et offentlig toalett. Garasjerommet under funkisblokka var allikevel tørt og behagelig.

Gleden over å vente var et slags forspill, jo lenger, desto bedre. Ikke som før en orgasme, men før døden.

Oppdragsgiveren var klar. Fjern disse menneskene. Spektakulært, skap oppmerksomhet. Resten gjør vi.

Ideen til det spektakulære hadde han fått da han sto og kikket inn i et sirkustelt på et møkkete jorde utenfor en provinsby i Polen. Det hadde prikket av infam glede i hele kroppen.

Let the show begin.

«Ciao, Gard», sa Sven.

Gards stemme forsvant, og NRK Jazz overtok sømløst høyttalerne.

Pekefingeren åpnet slipsknuten. Venstre hånd kjælte med rattet. Porten var nesten oppe.

Han lyttet til motorens myke murring, en dempet rå lyd. 450 hk motor. Fargen: sonoman grün. Det var mer feminint enn macho.

Bilens bremselys, som hadde farget snøen blodrød, mistet noe av gløden. Han trillet inn i den tørre, LED-opplyste garasjen.

Det sorte asfaltrektangelet tegnet av varmekablene lå gapende igjen da garasjeporten slukte bilen. Som et sort hull klar til å ta imot en kiste.

Mannen rettet ryggen, lyttet. Endelig. Motorlyden var unik og distinkt. Han reiste seg fra campingstolen, måtte holde seg litt i betongveggen, et svimmelhetsanfall. Antagelig blodtrykksfall? Han tok av kapsen og dro opp en hudfarget lefse fra bagen, tredde masken tett over skallen, før han ristet den krøllete rødoransje parykken for fukt og smatt den på hodet. Sjekket i det medbragte sminkespeilet. Synet gav ham ubehag. Klovner skal være morsomme.

Motorens brumming økte, laget sitringer i ham.

Sven rundet en betongsøyle. Taklyset tentes automatisk, løp som et sakte lyn foran ham. Høyrehånda smeikte skinnsetet. Militærkontrakten hadde betalt seg to ganger. Gav ham midler til bil, penthouseleilighet og dyre reiser. Han gledet seg til kveldsritualet. Kaste slipset, jazz via Elac-høyttalerne, strekke seg ut i loungestolen med et glass premier cru.

Lytte, nyte, flørte.

Antagelig Gaysir.no.

Kjæresten var bortreist, på seminar utenbys.

En deilig lyst spredde seg fra magen, nedover, han endret sittestilling.

Bilens automatikk slo inn, bråbremset! Sikkerhetsselen strammet. Noe sto i veien? Det kom fra bak en betongsøyle, bredbeint med ryggen til og en sort bag i hånda. Så barnslig. Sven likte ikke barn, men hadde distanseansvar for to, via autogirotrekk til Plan Norge.

Bilen hadde stanset, noe i Sven stoppet også. Fiksert. Det var høyst merkelig. Uforståelig. Han lot hånda hvile utålmodig på hornet, vurderte, men det ville gjalle i betongen, ikke tilrådelig så sent. Personen snudde seg. Adamseplet til Sven Pedersen gjorde en anstrengt bevegelse, halsen knusktørr. Irritasjonen vek for angst. Øyeeplene store, rattgrepet allerede fuktig.

Sven hadde alltid hatet dem. Hadde vært redd dem siden pappa tok ham med på sirkus som liten. De ekle leppene og rødt tannkjøtt som ville sluke ham. Mimikken som satt fast utenpå. Et smil uten smil. Den jævlige røde nesa. Hvorfor!?

Han tutet i ren befippelse. Det gjallet, men klovnen lot seg ikke skremme, kom rett mot bilen. Sakte, selvsikkert.

Sven klemte ryggen mot setet. Klovnen passerte på venstre side, Svens blikk fulgte ham paralysert. Venstre bakdør ble åpnet, noe tungt dumpet inn, og døra ble lukket, klikket som et bankhvelv. Sven ville ikke se, men blikket ble dratt mot speilet. Han rykket til, gispet. Øynene lynte mot ham idet en hånd slo en slynge rundt halsen, fort og rutinert, en lås festet seg. Han klorte fingrene i slyngen, rev, krafset.

Så kom den ekle jekkelyden.

Øyeeplene til Sven vokste, og vokste.

Fra det sminkede fjeset lød hes latter.

Kapittel 2

Det stadige skiftet med våt snø som kom og forsvant, hadde gitt seg. Lufta luktet vår og sendte håp om sommer.

Jan Petter Salte stanset andpusten opp foran sperringen til nybygget ved Tønsberg politistasjon. Gratistrening, han var oppe så tidlig at han kunne løpe inn uten at det gikk ut over samværstiden med familien.

Gatene var stille, bortsett fra en aggressiv hettemåke som hakket i en lynlåspose, åt rester av en burger og knullet en colaflaske. Jan Petter kikket ned på posen, bøyde seg. Hettemåka så ut til å ville angripe ham, men skrek mot ham i stedet før den lettet. Han gjenkjente den skarpe vaskepulverlukta og den rosahvite fargen. Amfetaminrester. Skjøv det med skotuppen ned i en gaterist, ned til rottene. Rester etter helgens fest. Hettemåka landet på en parkeringsautomat og skulte på ham, lurte på om inntrengeren skulle ta maten hans og sexpartneren også.

Jan Petter satte venstre fot høyt på en betongmur, vred seg rundt på høyre fotblad som bare hadde fire tær etter den gamle skuddskaden. Han tøyde ut ved å skyve venstre hofte fram. Førtiårene hemmet lite, han holdt kampsporterfaringen ved like. Det knaste i strøsand under høyre fotsåle.

En eldre drosjesjåfør passerte sakte, kikket forundret på dem som trente klokka 05.30, løftet en hånd, som om de var kompiser. Jan Petter nikket tilbake. Det var først og fremst kollegaen, Lars Berg, som kjente drosjekuskene. Late-Lars kjente alle, spesielt dem som var slitne, tørste og ensomme.

Jan Petter byttet bein, tøyde, saumfarte nybygget med blikket. Tønsberg gjorde seg klar til å bli hovedsetet for Sør-Øst politidistrikt. Kampen om stedplassering hadde blitt et heftig politisk spill som han styrte unna. Det politiske mantraet er å aldri flagge noe så bastant at du ikke kan mene det motsatte hvis du taper. Det kledde ham ikke.

Øynene stoppet høyt på veggen, de store blanke messingbokstavene, POLITI, skinte i solstrålene som sneiet hustakene nå.

Det var nye tider, politiet skulle endres. Nærpolitireformen var den døpt. I praksis betydde det at man la ned politistasjonene ytterst i distriktene og flyttet mannskapene inn sentralt. Ordenes betydning passer ikke bestandig det politiske landskap.

Jan Petter dro ned foten, nå var det tid for vekttrening og noen runder på boksesekken før han skulle pløye gjennom siste døgns hendelser og dele dem ut på gruppa. Alle saker ble fylt med en mengde obligatoriske dokumenter, bare for å pakkes bort i kjelleren, hvor støv og alderdom skulle sørge for at sakene forvitret. Politiets årlige innbyggerundersøkelse viste en nedgang i tilliten til etaten.

Politiet mestret ikke gammeldags kriminalitet, hvordan skulle de da mestre framtidens?

Kapittel 3

Hovedparolen nede på piketten var ferdig, og deltagerne hastet ut døra. Det gjaldt å komme først til avsnittets kaffetrakter, vannhullet deres.

Kollegaen til Jan Petter, Johnny Jensen, var raskest. Det var Johnnys siste uke på jobb. Han hadde søkt permisjon for å reise på turné som komiker i regi av Stand Up Norden. Johnnys mitraljøsemunn var en belastning for alle, inklusive Johnny.

Fru politimester hadde behandlet søknaden hans som hastesak. Dette hadde moret unge Jensen. «Det er første gang jeg har fått positivt svar på en søknad», sa han, så hadde han kjapt slått opp latterdøra.

Johnny mente kaffeslurping var valgfag på Politihøgskolen. Han lå nå henslengt i en sofa på krimmen – green-room. Høyre hånd scrollet på telefonen, venstre arm hvilte bak hodet, iført sorte merkevarejeans, spisse italienske brune sko, matchende belte og en sort eksklusiv T-skjorte. Ikke typisk politihabitt, det manglet allværsjakka. Svigerfars rikdom dryppet kjært på ham også. Johnny var en notorisk informasjonsjeger. Jan Petter erkjente at han ville savne den unge trettiåringen, en Robert Redford look-alike.

Green-room var et begrep, et vinkelhjørne i gangen med stoler, bøkebord og den gedigne åtteseteren som fylte en hel langvegg. Alt i grønt. Sofaen hadde overlevd flere tiår, fra da bygget var bank og rentefoten like høy som jappetidens rekesmørbrød. Møblene hadde opplevd glede, tragedie, synder, hemmeligheter og julebord. Sofaen tålte alt, bare ikke UV-lys, sa Johnny.

Jan Petter satt mot kortveggen i hevdvunnen stol. Høvdingplassen. Den kortermete skjorten avslørte de slanke musklene i underarmen. Kaffekruset forsvant i neven. Gifteringen smal. Den andre hånda dro over det røffe fjeset, så likt skuespilleren Nick Nolte. Anatomisk sto ikke hendene til resten av Saltes veltrente og middels høye kropp.

To store saksbunker fylte bordet foran ham. Dagens fangst, kalte Johnny dem. Småsakene for henleggelse.

Jacob von Sydow svinset rundt og børstet gamle pizzasmuler av bordet, dyttet vekk Johnnys spisse skinnsko og leverte en grimase før han tørket hendene med en alkoholdampende våtserviett. Thaiteen hans sto duggende varm på bordet og ventet. De røde brillene matchet fargen på de brede halvhøye støvlene, som lyste opp i det ellers sorte.

«Jacob, si meg, har du på deg klovnesko?» Johnny flyttet ikke engang blikket fra telefonen.

«Du da, heller mine sko enn de uetiske designskoene du bruker. Vet du egentlig hvor skinnet kommer fra?»

«Forhud.»

Jacobs øyebryn løftet seg oppgitt. «Gudameg, Johnny, du er så simpel, godt du har fått permisjon, så kan du reise rundt og lire av deg grisevitsene dine for andre heterofolk.»

«Det er etisk forhud, Jacob.» Johnny humret for seg selv.

Jan Petter lot de to kollegaene lire av seg den godslige morgenkrangelen sin mens han sorterte sakene. Samme leksa. De to kompisene overspilte sine legninger, noe som alltid endte med at Jacob viste til at han alltid besto skyteeksamen, i motsetning til Johnny. Våpengodkjenninga var krevende, men von Sydow hadde aldri strøket. Ble bare slått av et par kollegaer, Rita Halvorsen og ham.

Noen kremtet.

Jenta sto og tvinnet fingre. Uniformsskjorta hennes var for stor i halsen, ermene for lange. Våpenbeltet med politiremedier malplassert. Hun var spe og tynn, under 165 cm høy. Det mellomblonde håret hang løst, øyene var så store og blå at hun minnet om ei dokke.

Jan Petter plasserte henne endelig.

Han smugtittet på en gul post-it-lapp. «Louise Veronika?» Han kikket mot henne for å få bekreftelse, men jenta sto fortsatt og fingerheklet seg selv. «Louise Veronika», fortsatte han, «er student andre året ved PHS, hun skal hospitere på krimmen en periode.» Jan Petter holdt blikket hennes så lenge at hun måtte nikke. Hun rødmet. «Velkommen til oss», la han til. Øyebrynene hans trakk seg omsorgsfullt nedover som når han snakket til datterens venninne, eller en valp.

«Mange takk, gleder meg», visket hun og avslørte en vestlandsdialekt.

Jan Petter strakk fram hånda, hilste. Hun tok runden til de to andre, mens Jan Petter kommenterte og pekte med kulepenn. «Jeg er førstebetjent på avsnittet, Johnny der er skravlebøtta, men det hender han gjør noen lysende jobber, … og Jacob», kulepennen hans endret retning, «er den egentlige sjefen på gruppa her … han som får ting unna.»

Jacob føyste ham av med en overdreven armbevegelse.

«Veilederen din heter Rita Halvorsen, hun er utenlands et par dager, så forhold deg til meg fram til hun kommer.» Han så seg rundt. «Ole Birger og Lars Berg får du visst også møte senere.»

Jenta nikket, slo blikket ned. Jacob forsto, klappet på grønnsofaen som tegn til at hun skulle sitte ved siden av ham. Louise Veronika grep invitasjonen lynraskt og satte seg tekkelig og trygt ved siden av von Sydow.

Jan Petter nappet fram et dokument fra bunken, la det på bordet foran seg. «For tre uker siden forsvant en mann fra Drammen, han er meldt savnet, og kollegaene ber om tips i saken. »

«Mener du Sven Pedersen?» Johnny løftet hodet, politietterforskeren våknet til, han reiste seg smidig fra liggende til sittende.

Jan Petter rynket brynene, så på mannen. «Korrekt, og hvordan gjettet du det?»

Johnny holdt telefonen i været. «Fordi jeg leser alt. Våre systemer, tipsregister, postjournalen, alle aviser. Media har bilde av ham i dag. Industriarkitekt.» Johnny sveipet fram et bilde fra VG Nett, holdt fram telefonen, først mot sjefen, som myste, lot bildet gli til Louise Veronika og videre mot Jacob. Sistnevnte sperret opp øynene, gispet.

«Herregud, han der vet jeg jo hvem er.»

Studentens fingre stoppet å tvinne.