Steady

Jarle Sten Olsen

©Format Forlag 2019

Omslagsdesign: Andrea Abelset Holte

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-691762-0-9 (ePub)

«The Afghan war as we understand it,
is over with the withdrawal of ground
forces at the end of 2014.»

Barack Obama

DEL 1

OSLO, TIRSDAG 9. SEPTEMBER

1

«Nå må vi ikke bli historieløse.» Sverre Frantzen løsnet på slipsknuten og så utover det store, ovale bordet i møterommet. De fire andre medlemmene i Den Norske Nobelkomité sluttet å snakke. Fra veggene stirret de alvorlige blikkene fra alle tidligere års vinnere ned på dem, som en påminnelse om at fristen for en avgjørelse nærmet seg. Det var han, Sverre Frantzen, som måtte presse den frem, og den burde helst være enstemmig. En eventuell dissens ville måtte formidles til pressen, og det ville svekke prisens troverdighet.

Sverre Frantzens første stortingsperiode hadde vært strabasiøs, men lærerik. Da han etterpå ble utnevnt til statsråd, var det flere som mente han ikke hadde nok erfaring. Det hadde han motbevist gjentatte ganger de neste fire årene, og mange av de samme kritikerne applauderte da han ble utnevnt som leder av Nobelkomiteen. Når han nå, etter to perioder, skulle forlate komitéen og nyte fruktene fra et langt politisk liv, skulle ikke et galt valg av fredsprisvinner få besudle hans ettermæle. En splittet komité ville bli lagt merke til. De måtte bli enige.

Den tradisjonsrike annonseringen av prisen den andre fredagen i oktober var bare en drøy måned unna, og listen over aktuelle kandidater var redusert til under ti. Men et par av forslagene var problematiske.

Frantzen lente seg frem over bordet. Kombinasjonen av naturlig autoritet og kroppslig tyngde fikk alle rundt bordet til å rette oppmerksomheten mot ham.

«En ting er den totale feilvurderingen da Henry Kissinger fikk prisen sammen med Le Duc Tho i 1973», begynte han. «Og da Yasser Arafat fikk prisen i 1994, forlot KrF-veteranen Kåre Kristiansen Nobelkomiteen i protest.» Frantzen lot blikket hvile på det nye unge komitémedlemmet fra Høyre. «Og da FNs klimapanel fikk prisen sammen med Al Gore i 2007, ble spørsmålet om fredsprisen var i ferd med å vanne ut seg selv, reist med full tyngde. For ikke å snakke om EU. Eller Obama. Vi kan ikke la det skje igjen.»

Det nye komitémedlemmet fra Høyre tok ordet og henvendte seg til alle medlemmene rundt bordet.

«Men ser dere ikke at prisen vil få en revitalisering, en vitamininnsprøyting? Det vil bli en begivenhet som vil få unge mennesker over hele verden til å se tildelingen av Fredsprisen i et nytt lys!»

Sverre Frantzen trakk pusten og tiltrakk seg igjen alles oppmerksomhet.

«Ottesen», begynte han. «Jeg setter pris på ditt ungdommelige engasjement. Men at det har lekket ut fra rommet her at vi i det hele tatt har diskutert Bonos kandidatur, er svært uheldig.» Han tok en pause før han fortsatte. «Vi har Alfred Nobels statutter å forholde oss til, og bare det å vurdere å gi prisen til en avdanket rockemusiker er å trekke det altfor langt. Dersom vi ender på en slik avgjørelse, kommer vi til å bli latterliggjort.»

«Men flere av kommentatorene støtter oss jo», skjøt Ottesen inn. «Flere aviser har argumentert på lederplass for at det er en god idé.»

Et par av de andre medlemmene nikket svakt og begynte å snakke i munnen på hverandre. Sverre Frantzen lukket øynene og lente seg tilbake. Idiotiets selvforsterkende kraft hadde nok en gang slått ut i full blomst. Men Ottesens engasjement fascinerte ham. Det minnet om hans første år i komiteen, da han selv med ivrig gestikulering og all sin overtalelseskraft hadde prøvd å få gjennomslag for sine kandidater.

Han innså at de ikke ville komme til enighet i kveld. Hvert medlem hadde sin favoritt, som de fremdeles argumenterte for. Sverre Frantzen kunne støtte to av dem. Han måtte bare bestemme seg for hvilken han ville presse gjennom.

Han kremtet.

«Da har vi kommet et skritt videre. Jeg synes det igjen har vært et konstruktivt møte, og jeg takker dere for det. Jeg ber dere bruke tiden frem til neste møte til å tenke nøye igjennom de kandidatene som gjenstår.» Han nikket til de fire rundt bordet og begynte å samle sammen papirene sine.

«Da må vi komme til en avgjørelse.»

2

Den sølvgrå Mercedesen beveget seg sakte gjennom de regntunge gatene. Erling Verner prøvde å se ut gjennom vinduene, men selv ikke over hundre år med tekniske nyvinninger klarte å viske bort det kraftige regnet. Lyden av viskerne blandet seg med musikken som strømmet ut av musikkanlegget i taxien.

Erling lente hodet mot vinduet og så mot dashbordet, hvor et fotografi var diskré limt opp bak girspaken. Det var noen år gammelt, men han kunne tydelig se at den ene personen på bildet var Tommy Simma. Han sto ved siden av broren sin og smilte. Langt bak dem reiste det seg majestetiske fjell, og rundt dem var det flere lavvoer og en stor flokk med reinsdyr. Tommy hadde en lasso over skulderen. Med den hadde han vunnet det lokale mesterskapet i reinfanging, en historie han hadde fortalt Erling mange ganger.

«Men hvorfor Oslo?» spurte Erling. «Jeg skjønner at du ikke ville drive med reindrift. Men det må jo være mye annet å drive med, også i Finnmark.» Tommy snudde seg mot ham.

«Man oppsøker sine egne», sa han. «Visste du at det finnes omtrent 50.000 samer? Alt i alt, mener jeg. Og de fleste bor i Norge. Noen i Sverige og Finland, og noen ganske få i Russland. Men ingen steder i verden er det så mange samer som her i Oslo. Nesten fem tusen bor det her.»

Erling så på Tommy. Ansiktet hans hadde klare samiske trekk. Blikket var intenst, som om han alltid var på vakt.

«Sikker på at du ikke blir med?» sa han. «Tror det blir en kjempematch. TP kommer også.»

Tommy ristet på hodet.

«Mulig jeg stikker innom senere», svarte han. «Men akkurat nå er dette ganske lukrativt.» Han pekte mot frontruten, hvor vindusviskerne så vidt klarte å ta unna for regnet.

«Du skal vel på jobb i morgen, du også?» fortsatte Tommy. «Om det kan kalles jobb å stå og henge bak et kamera … »

Erling smilte. Han satte pris på den direkte tonen. Første gang han kjørte med Tommy hadde han ikke sagt et ord. Ikke før de var fremme ved NRK, og Erling oppdaget at han hadde glemt lommeboken hjemme. Da han slukøret bad om å bli kjørt hjem igjen for å hente penger, hadde Tommy snudd seg mot ham og ledd sin raspende latter.

«Den som betaler sin gjeld, øker sitt bo» hadde han sagt. Så hadde han gitt ham kortet sitt og kjørt av gårde uten betaling. Siden den dagen hadde Tommy vært Erlings faste sjåfør. Og hans venn. Angående morgendagen hadde Tommy helt rett. Han skulle bare stå og henge bak et vanlig studiokamera. I tillegg begynte ikke vakten før klokken ett. Han kjente han gledet seg til en pubkveld med fotball.

3

Sverre Frantzen nikket til resepsjonisten på Nobelinstituttet og gikk ut på gaten. Han slo opp en stor, svart paraply, og tok som vanlig til høyre mot Solli plass, hvor han skulle sette seg i en taxi og bli kjørt hjem til villaen på Bygdøy. Regnet kom i sideveise kast, og han kjente at han ble våt på beina. Snart ville vinteren være her for fullt. Men da kom han til å være ferdig med all jobbingen og kunne ta seg sine to årlige uker i Thailand. Men det var ennå noen måneder til. Og først måtte de lande på en kandidat.

Han så mot rekken av biler på holdeplassen og gikk målrettet videre. Tankene vandret, men han registrerte mannen som kom rett mot ham og gjorde det umulig å passere om ikke en av dem gikk til siden. Det var Frantzens første tanke, å gjøre nettopp det, gå litt til siden og fortsette mot holdeplassen, men nå stoppet han opp og ble stående og stirre på mannen.

Selv om nesten førti år hadde passert var det ingen tvil. Det var Chris Warren. Det mørke håret lå fremdeles like fyldig på hodet, og holdningen var like rett. Han hadde lagt på seg noen kilo, men smilet var på plass, det uutgrunnelige smilet som var så vanskelig å tolke. Hva gjorde han her? Sverre Frantzen merket at han kjente seg uvel.

«Lenge siden. Du holder deg godt.» Chris Warren stanset like foran ham. Regnet rant ned fra paraplyen hans og gjorde hånden han holdt frem våt. Sverre Frantzen stusset. Han grep hånden, men sa ingenting. De ble stående rett overfor hverandre, som to boksere i ringen før en kamp.

Chris Warren slapp Frantzen med blikket og nikket mot et punkt bak ham.

«Kanskje vi kan sette oss inn i varmen der? Jeg har noe jeg vil vise deg.»

Frantzen snudde seg og så en stor, svart bil som sto parkert ved telefonkiosken i Inkognitogata.

«Jeg vet ikke, jeg har mye å gjøre, vi er midt i …»

Chris Warren holdt blikket til Frantzen.

«Det handler om gamle dager», sa han. «Du har vel noen minutter til en gammel venn?» Nå smilte han enda bredere, men uten at øynene var med.

Frantzen kjente på nytt de motstridende følelsene som veltet opp i ham. Det var så lenge siden, i et annet liv.

«Kanskje jeg kan ringe deg en annen dag, det passer litt dårlig akkurat nå.»

Warren tok seg til innerlommen og tok frem en konvolutt. Han smilte ikke lengre.

«Jeg har noe jeg vil vise deg. Etterpå kan du vurdere om jeg heller skal sende det til andre, som garantert vil interessere seg for innholdet. Jeg tror ikke du vil synes det er en god idé.»

Sverre Frantzen ble stående og stirre tilbake, usikker på hva han skulle gjøre.

«OK, vi kan ta ti minutter», sa han så.

«Det skulle holde», sa Warren og nikket igjen mot bilen.

4

Skyvedøren smalt igjen bak dem. Regnet sildret nedover vinduene og gjorde det vanskelig å se ut. Warren åpnet konvolutten og tok frem tre bilder. De var i svart/ hvitt og ikke helt skarpe, tatt med telelinse fra lang avstand.

«Jeg tror den frie, norske presse vil fatte interesse dersom de får vite at lederen for Den Norske Nobelkomité har en fortid som narkokurér.»

Sverre Frantzen så på bildene. Han kjente varmen, han kjente luktene. Angsten han hadde følt i den trange cellen på politistasjonen i Kabul. Anklagene politiet hadde rettet mot ham. I flere sekunder ble de sittende uten å si noe.

Frantzen så ned på bildene igjen.

«Men …» begynte han. Warren bare stirret på ham. «Du sa jo selv at det var en misforståelse», fortsatte Frantzen spakt.

Warren sa fremdeles ingenting. Frantzen lukket øynene. Var det mulig? Hadde Warren planlagt at han skulle bli arrestert? Han studerte bildene på nytt. Jo, de kunne være fra den dagen. Til tross for uskarpheten var det ingen tvil om at det var han selv som var avbildet idet han la noe på lasteplanet i en pick-up. Men å tolke bildet dithen at han fraktet narkotika, var umulig, selv for den mest fantasifulle journalist. Og han ble jo sluppet fri, uten noen anklager.

«Disse bildene viser jo ingenting», sa han. «Om du unnskylder meg …» Han gjorde mine til å reise seg.

«Sett deg!» sa Warren.

Sverre Frantzen ble usikker, både på grunn av den krasse tonen, men også av det uutgrunnelige smilet som igjen var på plass. Han ble sittende.

Warren holdt opp et ark og pekte på et stempel øverst til venstre.

«Dette er et offisielt dokument fra politimyndighetene i Kabul, datert 1975, hvor det kommer klart frem hva du har gjort. Mengden hasj du ble tatt med er ikke ubetydelig. Dine landsmenn får tosifret antall år i fengsel her i landet for slike kvanta, selv i dag. Du må gjerne dobbeltsjekke, men jeg ville ikke kastet bort verdifull tid. Jeg kan garantere at det er ekte.»

Frantzen ble sittende og se på dokumentet. Svetten rant nedover ryggen innenfor dressen.

«Men hva er det du vil?» sa han og kremtet.

Chris Warren tok opp et siste bilde fra konvolutten og rakte det til ham.

«Hvem er det?»

«Det der», sa Warren og pekte på bildet. «Det er årets vinner av Nobels fredspris.»

5

Puben var i ferd med å fylles opp, og alles blikk var rettet mot de mange TV-skjermene. Kampen var i gang. Erling bestilte to øl i baren og ble stående og følge med på hvordan supporterne i puben sang den gamle musicallåten «You never walk alone» av full hals. Det var like fascinerende hver gang.

Han tok glassene med seg til bordet, hvor Trond Paulsen, også kalt TP, satt og tastet på sin nye smart-telefon. Han svettet og tørket seg i pannen. Så lente han seg frem og grep etter ølen Erling hadde satt foran ham. Den virket liten i den digre neven.

«Skål!» sa Erling.

«Skål!» sa TP. «Ingen Tommy?»

Erling ristet på hodet.

«Blir bare oss i dag», sa han og tok en stor slurk. «Men bra at du kunne, jeg trengte å lufte meg.»

«Kutt ut», sa TP. «Du vet du har ingenting å klage over.»

Erling visste han hadde rett. Riktignok hadde han og Astrid sine krangler, som alle andre. Noen kvelder på puben hadde han brukt til enetale om akkurat det, spesielt de gangene hun hadde dradd hjem til far sin i sinne.

TP lyttet alltid tålmodig, men hadde få råd å komme med. Med en kroppslig tyngde som på de fleste damer virket lite tiltrekkende, var han for Erling prototypen på en singel mann. Og det virket som han selv hadde innsett og avfunnet seg med det, i den forstand at inntaket av kaloriholdig føde var økende, innkjøp av godlukt og besøk i klesbutikker sjeldne. Noen ganger kunne en lengsel etter et annet liv komme til syne, og TP kunne falle dypt ned i melankolien. Men stort sett virket han tilfreds med sin livsførsel, hvor interessene stort sett var begrenset til bits og byte.

Erling tømte ølen, tok de to tomme glassene og signaliserte at han skulle hente nye. Fremme ved disken prøvde han forgjeves å få kontakt med bartenderen. Alles oppmerksomhet var rettet mot de mange TV-skjermene.

En forventningsfull mumling steg i det hjemmelaget fikk corner. Den lange ballen på bakerste stolpe ble headet ned i feltet, for deretter å bli ekspedert kontant i nettmaskene. Alle som stod foran baren, løftet hendene i været og brølte. Deretter begynte de å hoppe rundt på gulvet.

Erling ble presset først til den ene siden, så til den andre. En ukjent mann kastet seg om halsen på ham og kysset ham på kinnet. Gjennom kaoset så han TP sitte bøyd over smarttelefonen sin, som om det som skjedde rundt ham ikke angikk ham.

Omsider fikk Erling kontakt med bartenderen. Idet han banet seg vei tilbake gjennom den fremdeles feirende massen, var han sikker på at så en kjent skikkelse bak skogen av veivende armer, men da han igjen fikk klar siktlinje, var han borte. På vei tilbake til bordet snudde han seg flere ganger, uten at han fikk øye på ham.

TP så opp idet Erling satte seg på plassen sin og skjøv et fullt glass over bordet.

«Hva har skjedd med deg?»

«David», sa Erling og nikket mot folkemengden. «Jeg syntes jeg så ham der borte. Da jeg var i baren.»

TP ristet på hodet.

«Det var nok ikke David», sa han. «Han opererer ikke ut fra steder som dette lenger. I tillegg har jo du gitt klar beskjed om at du ikke ønsker å møte ham, har du ikke det?»

TP holdt opp glasset. «Om det ikke var ønsketenkning da?» fortsatte han og lente seg helt over mot Erling. «Om du vil, kan du bli med meg etterpå. Jeg har nemlig truffet David i det siste. Eller rettere sagt, jeg har fått en leveranse av ham. Mer enn nok til oss begge.» TP lente seg tilbake og gliste.

Erling kjente at det fristet å ta en kveld hvor han røykte seg helt ned i kjelleren, hvor alle bekymringer forsvant og han ble helt nummen, men samtidig var helt fokusert på akkurat det han ville. Men han skjønte også hvor lite lurt det ville være akkurat nå. Astrid hadde gitt ham et enkelt valg: Henne eller hasjen. Eller, som hun hadde sagt, henne eller David.

Erling hadde gjort mange mindre smarte trekk opp gjennom årene. I begynnelsen av tjueårene hadde han til og med fått en dom for besittelse, uten at det hadde fått ham til å slutte. Men å bli med TP nå, ville toppe det meste.

«Kanskje en annen gang», sa han. «Tror jeg holder meg til dette i kveld.» Han holdt opp ølglasset og tømte resten i en stor slurk. To øl på så kort tid gjorde ham litt susete, kjente han.

TP la telefonen i innerlommen og pekte unnskyldende mot utgangsdøren.

«Allerede?» sa Erling.

TP nikket.

«Stakk bare innom. Har tidligvakt i morgen», sa han. «Kanskje lunsj?»

Erling viste tommel opp, og mens TP gikk mot utgangsdøren, flyttet han blikket mot de andre mannfolkene i puben. Han visste ingenting om dem, men statistisk sett var nesten førti prosent av dem single, dersom de representerte den gjennomsnittlige Oslomannen.

Han tok en ny slurk av ølen og kjente hvordan tankene plaget ham. Ble han en del av den statistikken, ville han garantert havne på røykekjøret igjen.

Han ble revet ut av tankene da tre briter stilte seg opp foran bordet med en øl i hver hånd og fotballskjerf rundt halsen. Erling nikket bekreftende mot stolene, og en av dem skjøv en halvliter over til Erling i det han satte seg.

«For the best team in the world», snøvlet han og hevet glasset. «Tonight, at least», la han til og lo støyende.

Erling vurderte flere ganger å dra hjem, men ble likevel sittende. De siste ukene hadde vært langt fra de beste i det fem år lange forholdet til Astrid. Han hadde vært oppriktig glad da hun fikk jobben som produksjonsassistent i NRK, men nå tilbrakte hun altfor mye tid der i forhold til den betalingen hun fikk. Han hadde påpekt dette for noen uker siden, og siden hadde de hatt en dårlig periode.

Han bestilte en ny øl. Deretter en til. Ved kampslutt satt han smilende med et skjerf rundt pannen og var full. Et par ganger kom tanken at han burde komme seg hjem og i seng, at han skulle på jobb i morgen. Men hver gang skjøv han den bort. Vakten begynte jo ikke før klokka ett.

OSLO, ONSDAG 10. SEPTEMBER

1

Erling var kvalm. Og forbannet. Kvalm fordi kvelden før var blitt altfor sen og fuktig. Forbannet fordi han ikke hadde sjekket NRKs bookingsystem. Det var derfor han nå sto i det varme TV-studioet på Marienlyst og var uforberedt på at han var satt opp med steadycam i stedet for det vanlige studiokameraet. Det gikk utover hans yrkesstolthet å ikke være forberedt, og var det noe han ikke kunne tolerere, så var det manglende profesjonalitet. Men nå var det akkurat den følelsen han hadde. Uprofesjonell. På toppen av det hele hadde han klart å komme for sent, og dermed gått glipp av producers briefing.

De mange lysene i studio fikk svetten til å renne nedover ryggen mens han fokuserte på å gjøre det beste ut av situasjonen. Han dyttet lett til steadyriggen og lot den vugge, sjekket at den falt perfekt tilbake i vater. Deretter gjorde han noen lette knebøy og beveget hodet fra side til side.

Til slutt sjekket han selve kameraet. Det liknet et vanlig, profesjonelt videokamera og var festet på toppen av riggen foran ham. Fra undersiden gikk det et halvmeterlangt rør i lettmetall loddrett nedover mot gulvet. I enden av det var selve gyroen festet, stabiliseringsfunskjonen som gjorde at uansett hvordan han gikk eller løp, så ville kamera være i vater og gi stødige bilder, derav navnet steadycam.

Mellom kameraet og gyroen var det festet en monitor hvor han hele tiden kunne se bildet sitt, og der så han nå programleder Tone Spilde gjøre seg klar bak skrivebordet. Det lange, mørke håret dannet en perfekt kontrast til den røde horisonten i studio.

«Tretti sekunder til sending», hørte han scripten si via headsettet.

«Vignett først, deretter totalbilde i kamera fire, så steady», fortsatte hun. Erling trakk pusten. Han kjente den velkjente, urolige følelsen i magen, slik han gjorde før hver direktesending. Og i dag var den ekstra sterk.

Det at han ikke hadde fått med seg briefingen, gjorde at han ikke kjente innholdet i sendingen. Han visste bare at de to gjestene som satt i studio på ett eller annet tidspunkt ville få selskap av flere, og at han bare skulle henge på når det skjedde. Det plaget ham at han ikke visste mer. Han likte å forberede seg i detalj på det som skulle skje. Med fire ukentlige sendinger, hadde «Ingen kveld uten …» på rekordtid blitt NRKs nye seersuksess. Erling hadde intet ønske om å være det svake leddet i et så vellykket maskineri.

«Ti, ni, åtte …» Scripten talte ned.

«Klar vignett, klar kamera fire, deretter steady», sa producer. Lyset i studio ble dempet, og Tone Spilde og de to ungdommene ble sittende i silhuett idet vignetten startet. Da den var ferdig, ble lyset gradvis tent, mens Tone Spilde holdt blikket rettet mot papirene foran seg.

«Klar fire - NÅ!» sa producer. «Klar steady - NÅ!» fulgte han opp, og Erling var på lufta.

Tone Spilde så opp, og rett inn i linsen hans. Hun nærmest flørtet med kamera.

«Sakte bevegelser mot Tone nå, steady.» Producer dirigerte ham over studiogulvet og nærmere programlederen, som begynte å snakke.

«Velkommen til «Ingen kveld uten …» I dag skal det handle om narkotika, nærmere bestemt den økende narkotikabruken blant norske skoleelever.» Tone Spilde tok en kunstpause og så ned i papirene sine igjen.

«Klar kamera én - EN!»

Tone Spilde flyttet blikket til kamera én, et av de vanlige, tyngre studiokameraene.

«Så hva kan en gjøre med den økte narkotikabruken blant norske skoleelever?»

Hun tok en ny, kort pause etter det retoriske spørsmålet. Erling trakk seg tilbake til utgangsposisjonen. Adrenalinet hadde fortrengt kvalmen. Han ble alltid oppstemt av direktesendinger. Et lite feilskjær, og de mange hundre tusen menneskene som så på, ville legge merke til det. I monitoren så han Tone Spilde fortsette å prate om narkotikabruken i norske skoler, før hun igjen snudde seg mot hans kamera.

«Klar steady - NÅ!»

Erling var på lufta igjen, denne gangen med et totalbilde. Tone Spilde smilte til de to gjestene og forklarte at de nå skulle vise hvordan de kunne avsløre narkotikabruken i norske skoler. Hun pekte mot den ene siden av studio.

Erling så opp fra monitoren. To bikkjer gikk med snutene i gulvet og snuste seg framover mot sittegruppen med programleder og gjester.

«Steady, følg bikkjene», hørte Erling fra producer på øret. Dette burde han visst om, dyr i studio var umulig å kontrollere. Producer kunne umulig ha visst hva han gjorde da han gikk med på dette.

Han så hvordan hundene snuste litt på Tone Spilde før de beveget seg videre til de to ungdommene. Der stoppet de opp, løftet hodene, som om de været noe. Så plasserte de snutene på gulvet igjen og kom fort i hans retning. Erling rygget instinktivt. Den raske bevegelsen fikk producer til å reagere.

«Steady - du er ikke i vater, rett opp! » Erling klarte ikke ta blikket fra de to snusende firbente som nå var helt borte ved ham.

«Faen, de er ute av bildet ditt, steady», skrek producer. «Klar kamera to - NÅ!»

Erling kjente hvordan den ene hunden presset snuten sin mot buksen hans, og rykket enda lenger bakover. Hunden fulgte umiddelbart etter, og nå fikk den selskap av den andre. Begge presset snutene mot låret hans. Jo mer han prøvde å dytte dem bort, jo mer pågående ble de. Han så seg rundt etter noen som kunne få dem bort, men ingen nærmet seg. Den ene hunden begynte å bjeffe. Erling ble grepet av panikk, rev av seg headsettet og begynte å løpe mot studioutgangen.

«Kamera to, følg bikkjene, de er ute av bildet til steady. Rett opp bildet ditt steady!» Erling hørte de frenetiske ropene til producer i headsettet som hang fra riggen. Bak seg hørte han bikkjene følge etter. Han økte tempoet. Døren ut av studio var bare noen meter unna.

«Steady, faen, hva skjer?» Da han var nesten fremme, kunne han ikke lenger høre de hurtige skrittene bak seg. I noen korte sekunder tenkte han at han var i sikkerhet. Så ble han dyttet fremover av dyrene, som nå sto på bakpotene mens de tafset oppover ryggen hans med forlabbene. Nå begravde de snutene sine i baksiden av låret hans. Han mistet balansen.

I det han falt, prøvde han å beskytte riggen, men den tok bakken først. Flere deler knakk av og ble slengt bortover studiogulvet. Snutene var der igjen, mer ivrige enn noen gang.

«Få dem vekk», ropte han. «Helvete, få dem vekk!»

KABUL, AFGHANISTAN 1975

1

Trude Frantzen rev av seg hodeplagget og tørket bort svetten som rant nedover ansiktet. Hun åpnet vesken og ble stående og se på de fargerike stoffene hun hadde handlet på markedet utenfor Kabul.

En støvsky ble virvlet opp av den varme vinden og fikk henne til å lukke vesken. I en av grønnsakhandlernes boder kjøpte hun en flaske vann og trakk inn duften fra markedet, fra de nyslaktede skrottene som ennå ikke var angrepet av fluer og fra maten som ble tilberedt under åpne flammer.

De store haugene med krydder fikk henne til å tenke på morens akvareller fra fjellene rundt gården i Bø, badet i sol og ispedd fantasiens sterke farger. Alt blandet seg til en velkjent aroma. Etter nesten ett år i Afghanistan var det blitt en duft hun satte pris på, og som tok bort eimen av åpen kloakk og stinkende søppel. Dari blandet seg med Pashto og andre dialekter hun ikke klarte å tyde. Den summende larmen fra de folkerike gatene, alle utropene fra de mange butikkselgerne, bilene og mopedene gav henne vanligvis en følelse av å være i live. Til stede.

Men i det siste hadde en uro grepet tak i henne. Det som plaget henne mest, var Freddy. Han kom stadig sjeldnere hjem, og valgte i stedet å tilbringe helgene på internatet til den internasjonale skolen. Riktignok var han snart atten år, men likevel.

På en måte kunne hun forstå ham. Sverres reaksjon da han fant den lille klumpen med hasj på rommet hans, like etter at de hadde kommet til Kabul, var streng. Husarrest, i flere uker. Senere hadde det gått bedre. For noen måneder siden hadde Freddy virket i godt humør. Men nå hadde han ikke vært hos dem på mange uker.

Et høyt rop fikk henne til å hoppe bakover. Et fullastet pakkesel travet forbi, med en mann i tradisjonelle afghanske klær hastende etter. Mange rundt henne lo og ropte ut ord på en av de mange dialektene hun ikke forsto. Hun smilte, tok en ny slurk av vannflasken og begynte å gå.

Mørket var i ferd med å senke seg idet hun nærmet seg huset deres i bydelen Carte Char. Porten inn til bakgården knirket, og hun minnet seg selv på å be Sverre om å smøre den.

Inne i det de kalte kjøkkenet, men som egentlig var en del av oppholdsrommet i første etasje, ble hun stående og lytte. Det eneste hun hørte var den velkjente lyden fra gassen. To små flammer lyste opp kasserollene på komfyren. Hun løftet det ene lokket og kjente duften av kokt kylling blandet med deilig krydder.

Mørket hadde nesten omsluttet rommet. Hun tente to stearinlys. Vanligvis var Aisha her i første etasje og gjorde annet husarbeid, samtidig som maten kokte. Trude gikk bort til trappen og lyttet. Suset fra gassen gjorde det vanskelig, men hun syntes hun hørte noe der oppe, noen svake lyder.

«Aisha?» Hun lyttet igjen. «Jeg er hjemme», fortsatte hun på sin stotrende Hazaravariant av Dari.

«Sverre?» ropte hun. «Freddy?» Fremdeles ingen svar.

Sakte gikk hun opp trappen til andre etasje. Nå hørte hun det tydeligere. Det var noen som pustet. Fort og heseblesende.