Du får Libya

Copyright © 2014 Greg Livingstone

Originalens tittel: You’ve Got Libya – A life serving the Muslim world

Originalen utgitt av: Monarch Books, et imprint i Lion Hudson, Wilkonson House, Jordan Hill Road, Oxford OX2 8DR, England

Norsk copyright © 2015 Proklamedia

Oversatt av: Ellen Ofte Jakobsen

Sats og omslag: Kristian Kapelrud

1. opplag november 2015

ISBN 978-82-7199-526-3 (E-bok)

ISBN 978-82-7199-519-5 (Pocket)

Der ikke annet er angitt, er bibelsitatene hentet fra Bibelen 2011, Det norske bibelselskap.

Proklamedia

Grimerudvn. 77, 2312 Ottestad

Tlf: 62 57 43 43

E-post: post@proklamedia.no

www.proklamedia.no

Innledning

«Sommerfugler i magen» er ikke en dekkende beskrivelse av hvordan jeg hadde det på vei opp på scenen foran 17 000 universitetsstudenter på misjonskonferansen Urbana i 1985. Jeg var bare en av fire talere i et panel, men med mine 45 år var jeg den yngste – og den mest nervøse. De tre andre – Ralph Winter, Sam Wilson og Warren Webster – var alle blant misjonens ikoner å regne.

Hva kunne jeg si som ikke fikk studentene til å gjespe? Jeg satset på at litt av Billy Grahams salvelse smittet over på meg da jeg håndhilste på ham noen minutter før, for det eneste jeg kunne si, var det samme som jeg har sagt til utallige forsamlinger siden: «Jeg var en gang et helt vanlig menneske.»

Vanlig i den forstand at tilværelsen min besto av det jeg til enhver tid måtte ha av egne planer. Jeg gjorde det som trengtes for å ha det greit. I likhet med mange andre var jeg mest opptatt av å skaffe meg venner og påvirke folk i en retning jeg kunne ha nytte av selv. Ikke noen dårlig fyr, egentlig. Bare … tja … vanlig.

Jeg gikk ut fra at det beste var å skaffe seg den rette utdannelsen, møte de rette menneskene, få den rette jobben, ha kone og barn og bo i en rolig forstad med hyggelige naboer et sted i USA.

Noen mennesker har lyst til å reise og se verden. Den tanken hadde ikke streifet meg. Kanskje fordi ganen min ikke er så god venn med sterk, krydret mat.

Egentlig var jeg ikke spesielt glad i mennesker. «Ta dem før de tar deg,» lærte jeg av moren min. «Overlegen» var nok en bra beskrivelse av meg. Jeg hadde ingen erfaring med den slags venner som Bibelen forteller om: hengivne, slike som legger ned livet for folk, står last og brast med andre. For meg fantes den slags typer bare i bøkene.

Siden jeg aldri har bodd sammen med verken far, onkler eller brødre, var jeg ikke særlig praktisk av meg, og jeg visste at jeg måtte finne meg et yrke der jeg brukte munnen, ikke hendene. Drømmen min var å være som Perry Mason, min barndoms TV-advokat. Planen var å sno meg inn på Princeton University og få meg jobb i et like prestisjefylt advokatfirma.

Drivkraften min var å bli Noen, å få respekt fra noen som betydde noe – kanskje til og med få ansiktet mitt på forsiden av magasinet Time. I mange år etter at jeg først sverget troskap og lydighet mot Guds vilje (så langt jeg så) i stedet for mine egne planer, var jeg fortsatt på evig jakt etter heder og anerkjennelse. Jeg hadde bare byttet ut Time med Christianity Today.

Men det kommer senere i historien …

Det er pinlig å fortelle om de mer idiotiske sidene av pilgrimsferden min. I årenes løp har heldigvis vår nådige Far vist meg noen av feiltrinnene jeg ikke visste om, og litt av hovmodet som hadde meg i sin makt (som beskrevet i Salme 19,8–15). Jeg har etter beste evne forsøkt å være åpen om dem i det jeg har skrevet. Jeg håper at fortellingen min gir håp om at Gud bruker svake, selvopptatte mennesker som tross sin massive umodenhet gjør sitt beste for å glede ham.

Ingen kjente mine usympatiske, vankelmodige sider bedre enn min femte fostermor, Ruth Ringle. Etter at hun hadde hørt meg tale til 2500 mennesker, datt det ut av henne: «Du store tid! Kan Gud bruke Greg, kan han bruke hvem som helst.» Sannere kan det ikke sies.

I dag føler jeg meg så privilegert. Min himmelske Far er så stor og storsinnet at han kunne bruke meg også, en fyr fra en familie som ikke fungerte i det hele tatt, med alle de sære, såre, sure trekk i personligheten som det uunngåelig fører med seg.

I tilfelle jeg skulle bli fristet til å tro at jeg er noe mer enn andre, sendte Herren meg en ydmykende drøm en gang. Jeg sto på en scene i himmelen, skulder til skulder med mange andre, og så utover en skare ingen kunne telle. Da hørte jeg at Herren selv snakket om meg, og fortalte noe av det jeg skriver om i denne boka! Gjett om jeg var fornøyd!

Jeg snudde meg mot mannen ved siden av meg; han var et hode kortere enn meg og tydeligvis i et annet århundre. «Hva skjedde med deg, da, bror?» spurte jeg.

«Åh,» svarte han passe henslengt. «Jeg ble brent på bålet.»

Jeg er overbevist om disse tre sannhetene:

• 90 % av Guds folk tar til takke med mindre enn det han ønsker å gjøre gjennom livene deres.

• Det Gud ser etter, er om vi er tilgjengelige og holder ut i det Elisabeth Elliot kalte «langvarig lydighet i samme retning.»

• Gud smiler når vi tar løftene hans på ramme alvor og handler på dem. Før eller senere går det opp for oss at han bruker svake mennesker som hungrer og tørster etter å bli brukt av ham – vanligvis når vi stiller oss selv til ansvar overfor kloke, gudfryktige tilsynsmenn. Uansett hvor du kommer fra, uansett hvor skadet du er og hvor mange arr du har, vil han bruke deg – hvis du ønsker å bli brukt, og hvis du ikke tar hånden bort fra plogen.

Heder og beklagelse

Dårlig hukommelse og forlagte dagbøker gjør at jeg har mistet en del biter av fortellingen min. Kronologien er ikke nødvendigvis helt nøyaktig. Og hvor lenge orker en egentlig å bable i vei om seg selv? Jeg skulle gjerne ha skrevet mer om de personene Gud har gjort til en del av livet vårt, likevel har jeg utelatt navnene på mange som har vært av stor betydning for meg. Det skyldes delvis at jeg ikke husker så godt lenger, og delvis at en del av dem ikke ønsker å bli gjenkjent. Mange av våre nærmeste kolleger forkynner fortsatt budskapet på steder der de risikerer å bli utvist, og da vil de heller bli det på grunn av sine egne (eller ingens) feiltrinn, og ikke fordi de blir nevnt i en annen manns bok. Jeg beklager at jeg ikke kan gi dem den takk og ros de fortjener med navn. Er du en av dem jeg har stått sammen med i tjenesten, eller en av dem som Far har brukt til å lege meg, vet jeg at du vil få den heder du fortjener i himmelen.

Greg Livingstone

Filipperbrevet 3,10–12

– 1 –

Lite lovende begynnelse

Kanskje Forrest Theodore Foss hadde lyst til å gjøre opprør mot sin kontrollerende, jødiske mor i Boston, den gangen i september 1939. Det var ett år siden han gikk ut av Harvard, og kanskje han hadde kommet til at jobben som samfunnsforsker i byens administrasjon ikke var særlig spennende. Det var gøy å organisere Harvard-studentene i diverse klubber, men hva nå?

Jeg antar at bestefar Foss ankom Amerika sammen med tusenvis av andre «spellemenn på taket», jødiske småbønder som flyktet fra tsarens rike. Den gangen var kanskje familienavnet vårt Fostojevski. Det er ikke usannsynlig at det ble kappet av til passende, amerikansk lengde på Ellis Island.

I 1939 hørte Forrest urovekkende rykter fra Hitlers Tyskland om at jødene nok en gang var forfulgt. Skulle han gå inn i hæren? President Roosevelt insisterte på at dette ikke var amerikanernes krig. Og Forrest Foss var ikke redde-verden-typen heller.

Men hadde man en utdannelse fra Harvard, var det meningen at en skulle bli noe, ikke bare stille opp på kontoret hver dag og tusle hjem til mor igjen når arbeidsdagen var over. Hun likte sikkert ikke at han gikk på nattklubber, og ikke hadde han søsken som kunne holde et øye med ham på slike syndige steder. Men herr Foss må likevel ha vært mann nok til å finne akseptable unnskyldninger for å møte sexy damer.

Laura fascinerte ham. Hvordan kunne denne spede, lille kroppen på knappe 130 cm være så vittig og rask i replikken? Hun var selvsikker, morsom og forførende, for ikke å nevne det faktum at klærne hennes avduket en god del lår og velformede bryster. At hun knapt nok hadde kommet seg gjennom high school, røpet hun aldri i de muntre, ertende samtalene de hadde. Hennes form for studier begrenset seg til å lese horoskop og annonser i Boston Herald.

Moren hans, Natalie, var selvsagt oppsatt på å velge en tekkelig, jødisk pike til sin Forrester. Naomi Stevenson kunne passe – broren hennes var jo professor ved universitetet i Boston, må vite. Så da Forrester spakt fortalte moren sin at Laura, den hedenske synge- og dansedamen, var gravid, var samtalen over! Det hjalp ikke det minste at hun var datter av en svensk ingeniør som jobbet for oppfinneren Thomas Edison og sønnen Charles. For Natalie Foss var Laura Berge et ludder og intet annet.

Ingen ønsket seg den ungen. Ikke moren. Ikke faren. Ingen av besteforeldrene. Bare én. Han som erklærte:

Før jeg formet deg i mors liv, kjente jeg deg, før du ble født, helliget jeg deg; til profet for folkeslagene satte jeg deg (Jer 1,5).

Abort var ingen enkel sak å ordne i 1939, særlig ikke i katolsk-dominerte Boston. Laura ville i alle fall ikke ta sjansen på å legge seg på benken i et halvskittent rom i en mørk bakgate. Det var ikke annet å gjøre enn å få den ungen.

Laura var ikke den som lot byttet slippe lett av kroken, og Forrester fikk klar beskjed om at hvis han ikke ordnet det slik at hun fikk føde på Richardson House i Brookline (der Roosevelt-barna ble født), ville hun med glede fortelle verden hvem som var faren til barnet hennes. Taktikken virket. Ikke bare fikk hun plass på det beste sykehuset uten å betale et øre selv, men også en god slump penger for å forsvinne fra byen.

Gutten – Gregory Martindale Foss – ble født 3. mai 1940, noen få dager før Hitler slapp løs sin blitz over Europa. (Det finnes for øvrig ingen tegn til direkte sammenheng mellom de to begivenhetene, så vidt vi kan se.)

Hvorfor moren min kalte meg Gregory, vet jeg ikke. Jeg er neppe oppkalt etter Gregory Peck, for han hadde ikke slått igjennom ennå, og hun ville i alle fall aldri ha hedret en eneste av de 16 pavene med det samme navnet, hadde hun visst om dem. Men jeg vet hva Gregory betyr: Kriger eller vaktmann. Jeg liker å tro at Jeremia 1,5 – «før du ble født, helliget jeg deg» – til og med har med navnet vårt å gjøre.

Martindale var mors mellomnavn og mormors pikenavn, og det ble altså gitt videre til meg. Laura likte å si at moren hennes var «en datter av den amerikanske revolusjonen». Selv trodde hun fullt og fast på det, men det var like lite hold i den påstanden som i at mormoren hennes var gift med en velstående plantasjeeier i Sørstatene, og nærmest var en Scarlett O’Hara fra Tatt av vinden. Moren min hevdet også at jeg var etterkommer av «Lighthorse» Harry Lee, offiser på den rette siden (dvs. den amerikanske) under Revolusjonen, og av sønnen hans igjen, Robert E. Lee, som var general i sørstatshæren under Borgerkrigen. Dessverre var nok vår Harry Lee bare en grovsmed.

Lettvint som moren min var i sin omgang med sannheten, klarte hun å overbevise sykehuset om at hun var gift, og at jeg dermed var ektefødt sønn av Forrester Foss fra Harvard. Hun signerte til og med for ham på søknaden om fødselsattest, og sikret meg etternavnet hans!

Forrest giftet seg med Naomi Stevenson, trolig etter påtrykk fra moren. Var det derfor han hadde sånn hast med å verve seg? Som et «nitti-dagers-under» fra Officer Candidate School – målet var å få dem ut i krigen så fort som råd – ble han utnevnt til fenrik i 349. Regiment i 88. infanteridivisjon. Fire år senere, i juni 1944, ble han drept i Italia; Purple Heart-medaljen fikk han tildelt post mortem.

I 1969 sto jeg på den amerikanske kirkegården i Firenze og så på gravsteinen til en far jeg aldri kjente og som aldri så meg. Over navnet hans, under davidsstjernen, var det inngravert «fenrik», den samme rangen som han dro i krigen med fire år før. De fleste offiserer stiger raskt i rang når det er krig. Hvorfor gjorde ikke han det? Ble han degradert, nektet forfremmelse fordi han var jøde, eller passet han rett og slett ikke inn i en hierarkisk organisasjon (i likhet med meg)?

Har ikke alle et ønske om å vite hvordan faren deres var? Hvorfor var en mann med gode karakterer fra Harvard i infanteriet i det hele tatt? Var han nerden som nøyde seg med å organisere festligheter for andre, eller var han en av festløvene selv?

Det kan se ut som om Gud var så framsynt at han lot noe av Foss-familiens akademiske evner gå i arv til meg. Jeg liker å forestille meg at min himmelske Far og Skaper så ned på jorda i 1939 og mumlet for seg selv: «Misjonærene begynner å bli kjedelig like. Jeg tror jeg blander et jødisk skolelys med en festlig syngedame.»

Mange år senere ble jeg utsatt for Myers-Briggs typeindikator, en personlighetstest. Den hjalp meg å forstå at mye av måten vi er på og gjør ting på, er verken bedre eller verre enn måten andre er på og gjør ting på. Hver og en av oss er originaler som Gud vår Far, den største kunstneren av alle, har satt sammen. Jeg lo forlegent da jeg leste at personlighetstypen min (ENTP) var den som passet dårligst i kirken – med mindre den fikk være på plattformen!

Ettersom jeg aldri har lært å bruke hendene til noe nyttig, takker jeg Gud for at jeg har evne til å fange et publikum, slik som moren min. Men jeg takker også for at jeg kan formidle noe med et visst innhold i, takket være noen intellektuelle evner jeg har arvet fra den biologiske faren min.

– 2 –

Fosterbarn

At Gregory kunne adopteres bort, streifet visst ikke Laura. Kanskje det skyldtes hennes livsvarige hat mot papirarbeid. Kanskje det rett og slett var for komplisert. Uansett gikk Laura Berge på toget i Boston, med babyen sin på armen, og satte kursen mot San Diego og en mulig jobb med å underholde soldatene. For karrierens skyld tok hun morens navn og kalte seg Laura LaVanche.

Da vi stanset for å bytte tog i Chicago, troppet tre av tantene hennes opp på stasjonen og tilbød seg å ta vare på lille Gregory. De skjønte sikkert at Laura var mer oppsatt på å være nattklubbsangerinne enn på å være mor. Kanskje hun ikke ville være ved at hun hadde gjort en feil, for merkelig nok insisterte Laura på at hun ville beholde gutten. Men da hun fikk jobb på en nattklubb i San Diego, var ikke babyen så viktig lenger. Da var det praktisk likevel å finne et fosterhjem til Gregory.

Særlig moderlig var hun ikke av seg, men det hendte at hun kom på besøk. En gang fant hun meg i øsende regn i lekegrinden utenfor huset til fosterforeldrene mine, uten noen i nærheten til å passe på meg. Da tok hun meg med hjem til seg, og bladde opp i Gule Sider igjen for å finne fosterhjem nummer to.

Jeg vet ikke hva som var galt der, men fosterhjem nummer tre var innertier. Fred Blauvelt var veteran fra første verdenskrig med granatsplinter i beinet og kronisk bronkitt etter gassangrep mot en fransk skyttergrav. I 1941 var han vaktmester og en del av inventaret på San Diego High School. Yndlingshistoriene hans handlet om Ted Williams, en gutt fra San Diego som gjorde det stort i baseball sammen med Boston Red Sox. Fred husket da unge Ted gikk rundt på skolen og veivet med et avsaget balltre for å bli sterk i håndleddene! (Født som jeg er i Boston og oppvokst i skyggen av Ted Williams i San Diego, er det vel ikke rart at jeg har vært ihuga Red Sox-supporter siden jeg var sju år gammel?)

Har jeg et noenlunde stabilt følelsesliv, er det takket være at Gud plasserte meg i Blauvelts enkle hjem i San Diego. Når storvokste mamma Helen la armene om en liten gutt og trykket ham inntil seg, følte han seg tryggere enn banken. Jeg var deres stolthet. De var min glede.

Jeg har fortsatt et par albumer som beviser at jeg ikke har diktet opp bursdagsselskapene der alle barna i nabolaget var invitert, og jeg må smile når jeg ser bildene av pappa Fred som prøver å lære en femåring å snekre og vanne hagen med slange. Ikke at det alltid var like morsomt. En dag jeg ikke ville gjøre som han sa, kappet pappa Fred en tynn kvist av et tre foran huset, og ga meg ris! Det hadde jeg aldri fått før, og jeg var sjokkert.

Blauvelts må ha tatt meg med i kirken fra tid til annen, for i albumet har jeg et søndagsskolediplom fra Christian Church. Jeg har noen vage minner av møter i en kinosal og filmmusikk som preludium! Det jeg husker mye klarere, er at 10 år senere, da jeg var 16 år gammel og gikk inn dørene til en annen menighet som møttes i en kinosal i Aspen, Colorado, var det noe merkelig kjent med flanellograf-figurene. Kan jeg ha hørt fortellinger om Jesus da jeg var 5–6 år gammel? Var det de frøene som gjorde at jeg var mottakelig for budskapet om korset som tenåring?

En og annen gang kom moren min hjem til Blauvelts og tok meg med på nattklubb-showet der hun opptrådte. Da ble jeg plassert sammen med den marinesoldaten hun var kjæreste med akkurat da. Mens andre verdenskrig fortsatt raste i Stillehavet, befant jeg meg i en sal fullpakket av gaster og sjømenn. Plutselig kom et damebein, innpakket i fransk fiskenettstrømpe, ut gjennom sceneteppet og gjorde noen yppige bevegelser. Mennene ble helt ville, hojet og kastet luene i været. Jeg husker fortsatt de blandede følelsene jeg satt med: stolthet – «Det der er moren min!» – og bekymring – «hvordan skal de finne igjen luene sine? De er jo like alle sammen!»

De første sju årene av mitt liv hadde jeg bare noen ganske korte møter med moren min. Jeg husker bare noen få av dem, og bare ett skiller seg ut. Da var jeg omtrent fire år gammel og hun tok meg med til sentrum av San Diego. Hun lovet at vi skulle kjøpe milkshake, og jeg tviholdt på mynten jeg hadde fått som om den var en skatt. Mamma plasserte meg på en høy krakk foran disken, og ga meg beskjed om «bli sittende akkurat her» mens hun gikk til en annen butikk for å kjøpe sigaretter.

Fyren bak disken så ned på meg. «Hva skal du ha, da, småtten?» Jeg klarte ikke å svare, men jeg visste hva milkshake var, og gledet meg stort. Han så pengen i hånden min, tok den, og ga med en iskrem i bytte. Det var ikke det jeg ville ha! Med gråten i halsen og iskremen i neven kom jeg meg ned av krakken og tuslet ut døra, på jakt etter mamma for at hun skulle rette opp uretten som var begått. Jeg fikk øye på henne på den andre siden av gata og løp mot henne, uten å bry meg om trafikken. Mamma grep meg i armen, isen falt i bakken, og før jeg rakk å forklare noe som helst, fikk jeg ris på baken! Det var mitt første møte med verdens urettferdighet.

Hendelsen kan stå som et bilde på hele forholdet mellom moren min og meg. Vi fant liksom aldri hverandre. Jeg visste aldri hva hun tenkte, og hun tok seg ikke bryet med å spørre om hva jeg tenkte.

Lykken hos mamma og pappa Blauvelt i San Diego skulle ikke vare. Jeg hadde ennå ikke fylt sju år da Pappa Fred la armene om meg og gråt uhemmet. Mamma Helen hadde gått fra oss. At hun hadde vært dødssyk av kreft, skjønte jeg ikke noe av. For meg ble hun bare «borte». Kanskje jeg trodde at mamma Helens familie skulle stille opp for oss; faren hennes hadde jo en Chevrolet-butikk i byen. Men det var bare Helen de brydde seg om. De ville ikke stille opp for meg og ikke engang for Fred, for de hadde alltid ment at Helen hadde giftet seg under sin rang.

Pappa Fred visste ikke hva han skulle si til sin nok en gang forlatte, sju år gamle sønn. Ikke kunne han se for seg at han skulle klare å ta vare på meg alene heller. Han måtte jo passe jobben sin. Og derfor ringte han til moren min.