tidligere utgitt:

Maskinen, noveller 2000

Fábulas duras, noveller Chile 2004

Sueños y pesadillas, noveller Chile, 2005

La bestia, noveller Chile 2008

Filosofía de la máquina, noveller Chile 2011

Fabler, noveller 2014

Hinsides horisonten, roman 2016

Gastromagi, roman 2017

manuel pout

mekanikerens
bekjennelser

[En annerledes verdenshistorie]

Roman

solum|bokvenen 2018

Til Elise og Daniel

Maskin: gjenstand til å utnytte, drive eller
regulere kraftens handling.

Fra ordboken

Intelligente mennesker ønsker å lære;
de andre ønsker å lære bort.

Anton Tsjekhov

Fødsel

I

Maskinen, som mange trodde var perfekt og usårbar, var skrudd sammen av et uendelig antall mekanismer, seksjoner og nivåer. Selv om produksjonen den sto for var kløktig, var den enkel og uforanderlig; gjennom mange, mange århundrer utgjorde to små deler hele dens eksistensgrunnlag: skruer og muttere. Fra disse kom alt det andre, alle prosesser, mindre maskiner og strukturer, fremtidens odyssé og fremskrittet …

Når jeg ser meg tilbake, til den fjerne fortiden, blir jeg grepet av nostalgien som den ekstraordinære perioden i Maskinens skapelse fremkaller. For i starten var den svært annerledes, veldig liten, et atom av hva den skulle bli med tiden. Den utgjorde ikke annet enn en primitiv og skjør mekanisme som passet perfekt i en liten verktøyboks. En eneste mutter, en eneste skrue var da nok til å holde delene sammen, til å gi Maskinen liv.

Gjennom de første århundrene var den gjenstand for armod, digre sperrer, lange perioder med nød og fattigdom, men også håp, iherdige anstrengelser og stor viljestyrke. Det var utvilsomt en langsom fremdrift, diktert av energiske fienders konstante beleiring; fiender som var bevæpnet med rustingens dødelige kraft, som bestandig lå på lur på den tiden, ethvert feiltrinn kunne bety avgrunnen, den uunngåelige død.

Jeg tenkte ofte at den ikke ville klare det, at sårbarheten i de gryende metallene, den mangelfulle seigheten i oljene, den middelmådige kvaliteten på fettet, ikke ville være nok til å beskytte dens svake tannhjulsdrev og mekanismer, den usikre bevegelsen (som bestandig ga inntrykk av å være i ferd med å stoppe). Den vil dø i et uendelig kaos, sa jeg til meg selv mer enn en gang.

Åh, guder, for noen tider det var! Så stor uvisshet og frykt! Så mye frykt! Så mye klagende knaking i metaller! Det var ikke mulig å gi seg i kast med de nødvendige utbedringene, og i hvert fall ikke foreta utvidelsene som strukturen krevde for å stimulere utviklingen. En slik prekær situasjon førte ofte til at den begrensede produksjonen gikk delvis eller helt tapt i mangel på et trygt lagerrom som kunne sikret den mot de fiendtlige omgivelsene. Den kunne bare stå imot med det lille den hadde, nære håpet gjennom å påkalle de kosmiske krefters tilgivelse. Hva kunne den ellers gjort under lignende omstendigheter?

Jeg har sagt det før: Det var harde tider. Men Maskinen klarte å overleve dem, den lærte å stå imot. Med mekanisk tålmodighet, og så langt det var mulig, skaffet den til veie råstoffet og fremgangsmåtene den trengte for å bygge et diskret, men solid lagerrom. Den tok form på bakrommet ved å sette sammen metallplater og feste bjelker ved hjelp av nye og bedre skruer og muttere. Omsider var fremskrittet stabilt.