© Transit AS 2010

Originaltittel: The Secret Garden

Utgitt første gang 1911

Første utgave 2007

Andre utgave 2010

2. opplag 2011

Epub-utgave 2011

Produced in Norway

Omslag: Aina Griffin og Susanne Brochmann

ISBN 978-82-7596-200-1 (EPUB)

ISBN 978-82-7596-049-6

E-post: transit@transit.no

Internett: www.transit.no

Innkjøpt av Norsk kulturråd

1 INGEN IGJEN

På den tiden Mary Lennox ble sendt til onkelen sin for å bo på Misselthwaite hovedgård, sa folk at gufnere unge skulle ingen sett. Sant var det òg, med det tynne, lille ansiktet, den tynne, lille kroppen, det tynne, lyse håret og det sure oppsynet. Håret var gult, og gult var ansiktet også, for hun var født i India og hadde vært syk siden, om ikke av det ene, så av det andre. Faren hadde en stilling i den engelske administrasjonen og var alltid syk, han òg, eller opptatt med sitt, mens moren var en kjent skjønnhet uten tanke for annet enn selskaper og lystig lag. Hun hadde slett ikke ønsket seg noen liten pike, og da Mary ble født, ble hun og alt barnestell overlatt til en ayah, med beskjed om at mem sahib ble best fornøyd jo mindre hun så til ungen. Så de holdt henne ute av syne så lenge hun var et svakelig, sutrete, stygt lite spedbarn, og da hun ble en svakelig, sutrete smårolling, holdt de henne ute av syne da også. Andre ansikter enn de mørke til ayahen og de andre innfødte tjenerne kunne hun knapt huske å ha sett, og ettersom de alltid gjorde lydig som hun sa og føyde henne i ett og alt, siden all lyd av barnegråt ville irritere mem sahib, var hun blitt så tyrannisk og egoistisk en liten gris man kunne tenke seg før hun var fylt seks. Den unge engelske guvernanten som kom for å lære henne å lese og skrive, mislikte henne så sterkt at hun sa opp etter tre måneder, og de andre som prøvde å overta etter henne, forsvant enda fortere, de. Så om det ikke var for at Mary selv faktisk hadde lyst til å kunne lese bøker, hadde hun aldri lært så mye som en bokstav.

En sviende, brennhet morgen da hun var omtrent ni, våknet hun ekstra gretten, og gretnere ble hun da det gikk opp for henne at tjeneren som sto ved sengen ikke var ayahen.

«Hvorfor kommer du?» sa hun til kvinnen, som hun ikke kjente. «Det er ikke deg jeg vil ha. Send ayahen min hit.»

Kvinnen så redd ut, men stammet bare at ayahen ikke kunne komme, og selv om Mary straks øste seg opp i et illsinne og slo og sparket henne, så hun bare enda reddere ut og gjentok at det var helt umulig for ayahen å komme til missi sahib.

Det lå noe underlig i luften den morgenen. Ingenting skjedde i sin vante orden, og det virket som det manglet flere av tjenerne, mens de av dem Mary så, enten lusket eller løp, og alle med de samme grå, redde fjesene. Men ingen ville si noe til henne, og ingen ayah kom. Hun ble faktisk sittende der alene mens timene gikk, og til slutt ruslet hun ut i hagen og begynte å leke med seg selv under et tre ved verandaen. Hun stakk store, røde hibiskusblomster ned i små jordhauger og lekte at hun stelte til et blomsterbed, samtidig som hun ble sintere og sintere og mumlet for seg selv om hva hun skulle si og hva hun skulle kalle Saidie når hun kom tilbake.

«Svin! Svin! Datter av svin!» sa hun, for å kalle en innfødt en gris er den verste av alle fornærmelser.

Hun satt og skar tenner og sa dette om og om igjen da hun hørte moren komme ut på verandaen sammen med en eller annen. Stemmene var lave og rare. Den hun snakket med, var en lys, ung mann som så nærmest ut som en gutt. Mary skjønte hvem det var; hun hadde hørt om ham, en svært ung offiser som nylig var ankommet fra England. Barnet stirret på ham, men mest stirret hun på moren sin. Det gjorde hun hver gang hun fikk en sjanse, for mem sahib – det var det Mary som regel kalte henne – var så høy og slank og pen og hadde så nydelige klær. Krøllene var som silke, og hun hadde en søt, liten nese som det ofte virket som hun rynket på, og store øyne med latter i. Alt hun gikk i var lett og duvende; Mary pleide å si det var «fullt av blonder». Denne dagen duvet det mer enn noensinne, men det var ikke antydning til latter i øynene. De var store og redde og flakket bedende opp mot ansiktet til gutteoffiseren.

«Er det virkelig så ille? Så aldeles ille?» hørte Mary at hun sa.

«Forferdelig,» svarte den unge mannen, og stemmen skalv. «Det er helt forferdelig, fru Lennox. De skulle ha reist til fjells for to uker siden.»

Mem sahib vred seg i hendene.

«Som om jeg ikke vet det!» utbrøt hun. «Og jeg som bare ble igjen for å være med i det dumme middagsselskapet! For en tosk jeg var!»

I samme øyeblikk brøt det ut en jammer og gråt fra tjenerboligene, så gjennomtrengende at hun grep den unge mannen i armen, Mary skalv fra topp til tå, og jamringen ble bare sterkere og villere.

«Hva er det? Hva er det?» hikstet fru Lennox.

«Noen har dødd,» svarte gutteoffiseren. «De sa ikke at det hadde brutt ut blant tjenerne her!»

«Jeg visste det ikke!» ropte mem sahib. «Bli med meg! Bli med meg!» Og så snudde hun og løp inn i huset.

Etter det skjedde det skrekkelige ting, og Mary fikk forklaringen på den underlige morgenen. Det var koleraen som hadde brutt ut, i så fryktelig form at folk døde som fluer. Ayahen var blitt dårlig om natten, og det var fordi hun nettopp hadde dødd at de hadde jamret slik i tjenerhyttene. Før neste dag opprant, hadde tre tjenere til dødd, og andre stukket av i panikk. Panikk var det overalt, og i hver bungalow lå folk og døde.

Denne andre dagen var det så mye ståhei og forvirring at Mary stakk seg bort på barneværelset, og alle glemte henne. Ingen tenkte på henne, ingen passet på henne, og de underligste ting skjedde som hun ikke ante noe om. Timene gikk, og hun gråt og sov skiftevis. Alt hun visste, var at folk var syke, og at lydene hun hørte var underlige og nifse. En gang smøg hun seg ut i stuen. Den var tom, men på bordet sto et halvspist måltid, og stoler og tallerkener var skjøvet til side som om gjestene hadde reist seg brått. Jentungen spiste litt frukt og noen kjeks, og siden hun var tørst, drakk hun opp et glass vin som sto der, nesten fullt. Den smakte søtt, og hun merket ikke hvor sterk den var. Vinen gjorde henne intenst trett, så søvnig at det var så vidt hun kunne holde øynene åpne. Skrikene fra hyttene og lyden av løpende skritt var så nifse at hun gikk tilbake til barneværelset og stengte seg inne igjen. Hun la seg på sengen, og så merket hun ikke mer på lenge, lenge.

Mangt og mye skjedde i de timene hun sov så tungt, men klageropene forstyrret henne ikke, og ikke lyden av ting som ble båret ut og inn av bungalowen heller.

Da hun våknet, lå hun og stirret i veggen. Det var helt stille i huset. Så stille hadde hun aldri hørt det før. Ikke hørte hun stemmer og ikke skritt. Hun lurte på om kanskje alle var blitt bra av koleraen igjen, og at alt var overstått. Deretter lurte hun på hvem som skulle passe på henne, nå som ayahen hennes var død. Det måtte bli en ny ayah, og kanskje hun kunne noen nye historier. Mary var blitt nokså lei av de gamle. Hun gråt ikke for at barnepiken hennes var død. Noe kjærlig barn var hun ikke; hun hadde aldri brydd seg noe større om noen. Larmen og travelheten og jamringen på grunn av koleraen hadde gjort henne redd, og at ingen så ut til å tenke på at hun var i live, hadde gjort henne sint. Alle var for panikkslagne til å huske på en liten pike som ingen var glad i. Når folk fikk kolera, tenkte de visst ikke på andre enn seg selv. Men hvis alle var blitt friske igjen, måtte vel noen huske på henne og komme og se etter henne.

Men ingen kom, og der hun lå og ventet, var det som om det bare ble stillere og stillere. Hun hørte noe som raslet på gulvmatten, og da hun så ned, var det en liten slange som gled bortover og så på henne med øyne som edelsteiner. Hun ble ikke redd, for det var et harmløst lite vesen som ikke kunne gjøre henne noe, og forresten virket det som den hadde det travelt med å komme seg ut. Mens hun så på, smøg den ut under døren.

«Så rart og stille det er,» sa hun. «Det låter som det ikke er andre i huset enn meg og slangen.»

Nesten i samme øyeblikk hørte hun skritt ute på gårdsplassen, og deretter på verandaen. Det var mannsskritt, og mennene kom inn i bungalowen og snakket lavmælt med hverandre. Ingen kom og møtte dem eller snakket med dem, og det virket som de åpnet dører og kikket inn i rom etter rom.

«Noe så ødslig!» hørte hun den ene si. «Den nydelige damen! Og barnet også, sikkert. Jeg hørte det skulle være et barn her, selv om ingen har sett henne.»

Mary sto midt ute på gulvet i barneværelset da de åpnet døren dit inn noen minutter etter. En stygg og gretten liten skapning var det de så, som dessuten skulte fordi hun begynte å bli sulten, for ikke å snakke om skammelig oversett. Den første som kom inn, var en diger offiser hun en gang hadde sett snakke med faren hennes. Han så sliten og bekymret ut, men da han fikk øye på henne, skvatt han så han nesten bykset baklengs.

«Barney!» ropte han. «Det er et barn her! En jentunge, alene! På et sted som dette! Herregud, hvem kan hun være?»

«Jeg er Mary Lennox,» sa småpiken og ranket seg stivt. Hun syntes det var meget uhøflig av mannen å kalle bungalowen til hennes far «et sted som dette». «Jeg sovnet da alle fikk kolera, og så våknet jeg nå nettopp. Hvorfor kommer det ikke noen?»

«Det er den jentungen ingen har sett!» utbrøt mannen og snudde seg mot de andre. «De har rett og slett glemt henne!»

«Hvorfor glemte de meg?» sa Mary og trampet med foten. «Hvorfor kommer det ingen?»

Den unge mannen som het Barney stirret på henne, og blikket hans var meget bedrøvet. Mary syntes faktisk hun så ham blunke, som for å blunke bort tårer.

«Stakkars liten!» sa han. «Det er ingen igjen som kan komme.»

På dette brå og merkelige viset var det Mary fant ut at hun hverken hadde noen mor eller far mer, at de hadde dødd og blitt båret ut i løpet av natten, og at de få innfødte tjenerne som ikke også hadde dødd, hadde kommet seg ut derfra så fort de kunne, og ingen hadde husket på at det fantes en missi sahib. Det var derfor det var så stille i huset. Det var virkelig sant at det ikke var andre der enn henne og en liten, raslende slange.

2 MISSI MARY
PLENT KONTRARI

Mary hadde likt å kikke på moren sin på avstand og syntes hun var veldig pen, men det var også stort sett det hun visste om henne, så hun kunne knapt ventes å elske henne eller savne henne så veldig nå som hun var borte. Faktisk savnet hun henne ikke i det hele tatt, og som det selvopptatte barnet hun var, tenkte hun bare på seg selv, nå som alltid. Hadde hun vært eldre, ville det sikkert gjort henne meget engstelig å bli helt alene i verden, men hun var svært ung, og siden det alltid hadde vært noen til å passe på henne, gikk hun ut fra at slik kom det alltid til å fortsette. Det som opptok henne, var om det var greie folk hun kom til, som ville stå på pinne for henne og føye henne, slik ayahen og de andre innfødte tjenerne hadde gjort.

Hun visste at hun ikke skulle bli værende i huset til den engelske presten, hvor de plasserte henne først. Ikke ville hun bli der heller. Den engelske presten var fattig og hadde fem barn, alle på nesten samme alder, som gikk i slitte klær og alltid kranglet og stjal lekene fra hverandre. Mary avskydde den rotete bungalowen deres og var så guffen mot dem at etter de første par dagene var det ingen som ville leke med henne. Fra dag nummer to hengte de et klengenavn på henne som gjorde henne illsint.

Det var Basil som fant på det. Basil var en liten gutt med frekke blå øyne og oppstoppernese, og Mary kunne ikke fordra ham. Hun satt for seg selv under et tre og lekte, akkurat slik hun hadde lekt den dagen koleraen brøt ut. Hun lagde jordhauger og hagestier da Basil kom og ble stående og se på. Etter en stund begynte han å bli interessert, og så hadde han plutselig et forslag.

«Lag en haug av steiner der, da vel, og lek det er et steinbed,» sa han. «I midten der,» og bøyde seg frem og pekte.

«Gå vekk!» utbrøt Mary. «Jeg vil ikke ha gutter her. Gå din vei!»

Basil så sint ut et øyeblikk, og så begynte han å erte. Søstrene sine ertet han støtt. Han danset rundt og rundt henne og skar ansikter og sang og lo.

Missi Mary, plent kontrari,

hva vokser i hagen din?

Jo, bjeller små, og skjell, og så

kanskje en kvist jasmin.

Dette fortsatte han å synge helt til de andre barna hørte det og lo, de òg, og jo surere Mary ble, jo mer sang de «Missi Mary plent kontrari». Og siden da, så lenge hun ble boende der, kalte de henne alltid «Missi Mary plent kontrari» når de snakket seg imellom, og ofte når de snakket med henne.

«Du blir sendt hjem i slutten av uka,» sa Basil til henne. «Og det er vi glad for.»

«Det er jeg òg glad for,» sa Mary. «Hvor er hjem?»

«Hun vet ikke hvor hjem er!» sa Basil med all en syvårings forakt. «Det er England, så klart. Der bor bestemoren vår, og i fjor sendte de søsteren vår, Mabel, til henne. Men du skal ikke til bestemoren din. Du har ingen. Du skal til onkelen din. Han heter herr Archibald Craven.»

«Han vet jeg ikke noe om,» glefset Mary.

«Det vet jeg vel,» sa Basil. «Du vet ikke noe om noenting. Jenter gjør ikke det. Jeg hørte at far og mor snakket om ham. Han bor i et digert, tomt hus ute på landet, og det er ingen som kommer i nærheten av ham. Han er så sinna at de får ikke lov, og forresten ville de ikke kommet om de hadde fått lov heller. Han har pukkelrygg og er fryktelig fæl.»

«Det tror jeg ikke noe på,» sa Mary, og så snudde hun ryggen til og stakk fingrene i ørene, for hun ville ikke høre mer.

Men hun tenkte mye på det etterpå, og da fru Crawford fortalte henne samme kveld at hun om noen dager skulle reise med båten til England, til onkelen sin, herr Archibald Craven som bodde på Misselthwaite hovedgård, var fjeset hun satte opp så stivt og tvert uinteressert at de ikke visste hva de skulle tro. De ville gjerne være snille mot henne, men hun snudde bare ansiktet bort da fru Crawford prøvde å gi henne et kyss og sto stiv som en pinne da herr Crawford klappet henne på skulderen.

«Et sørgelig uskjønt barn,» sa fru Crawford medlidende etterpå. «Og tenk, moren som var så nydelig. Og så vinnende også, mens Mary har det mest utiltalende vesen jeg noen gang har sett hos et barn. Barna kaller henne ‘Missi Mary plent kontrari’, og visst er det stygt av dem, men man kan jo ikke unngå å forstå det.»

«Kanskje Mary også kunne plukket opp noen litt mer vinnende takter hvis den moren hennes hadde stukket den nydelige nesen sin innom barneværelset litt oftere. Det er nokså trist å tenke på, nå som det vakre, lille vesenet er borte, at mange slett ikke aner at hun hadde et barn.»

«Jeg tror knapt hun kastet et blikk på henne,» sukket fru Crawford. «Da ayahen hennes døde, var det ingen igjen som ofret en tanke på jentungen. Tenk deg tjenerne som stakk av og lot henne bli igjen mutters alene i den forlatte bungalowen. Oberst McGrew fortalte meg at han holdt på å sette hjertet i halsen da han åpnet døren og så henne stå der midt på gulvet, fullstendig alene.»

Under den lange sjøreisen til England var oppsynet med Mary overlatt til en offisersfrue, som reiste med barna sine som skulle begynne på pensjonatskole. Hun var mest opptatt av sin egen gutt og pike og glad til da hun kunne overlate Mary til den herr Archibald Craven hadde sendt for å hente henne i London. Det var husholdersken på Misselthwaite hovedgård, som het fru Medlock, en tykkfallen dame, med meget røde kinn og skarpe, svarte øyne. Hun hadde på seg en meget fiolett kjole og et svart silkesjal med fiolette fløyelsblomster, som stakk ut og duvet hver gang hun rørte på hodet. Mary likte henne slett ikke, men det var jo sjelden hun likte noen, så det var ingenting spesielt ved dette. Forresten var det tydelig at fru Medlock ikke syntes noe særlig om henne heller.

«Du verden! Hun er ingen åpenbaring akkurat!» sa hun. «Og vi som hadde hørt at mora var slik en skjønnhet. Neimen ikke stort hun der har arvet av det, eller hva, frue?»

«Kanskje hun vokser det av seg,» sa offisersfruen blidt. «Om hun ikke hadde vært så gusten, og uttrykket ikke så grettent, er jo trekkene i og for seg ikke så verst. Barn forandrer seg jo så veldig.»

«Da må hun forandre seg en god del,» svarte fru Medlock. «Og på Misselthwaite fins det ikke stort som kan forbedre en unge – hvis De spør meg!»

Dette trodde de ikke Mary hørte, for hun sto litt bortenfor, ved vinduet i pensjonatet de hadde tatt inn i, og så ut på bussene og drosjene som kjørte forbi. Men hun hørte det godt og ble mer og mer nysgjerrig på onkelen og stedet han bodde. Hvordan var det, og hvordan var han? Hva var en pukkelrygg? Hun hadde aldri sett en. Kanskje det ikke fantes noen i India.

Siden hun begynte å bo hos andre og ikke ha noen ayah lenger, hadde det hendt at hun følte seg ensom og tenkte rare tanker som var nye for henne. For første gang lurte hun på hvorfor hun liksom aldri hadde hørt til noe sted, selv mens moren og faren hennes levde. Det virket som andre barn hørte til hos faren og moren sin, men selv hadde hun egentlig aldri vært noens lille pike. Hun hadde hatt tjenere og mat og klær, men ingen hadde tatt notis av henne. Hun visste ikke at dette skyldtes at hun var et usympatisk barn; hun visste ikke engang at hun var usympatisk. Det syntes hun ofte andre mennesker var, men hun visste ikke at hun var det selv.

Hun syntes fru Medlock var det mest usympatiske menneske hun noen gang hadde møtt, med det simple, rødmussede fjeset sitt og den simple fin-kysen. Dagen etter, da de tok fatt på reisen til Yorkshire, spankulerte hun gjennom stasjonen til jernbanevognen med nesen i sky og prøvde å holde så stor avstand til henne som mulig, for at ingen skulle tro de hørte sammen. Det ville ergret henne stygt om folk hadde tatt henne for småpiken til dette kvinnemennesket.

Men fru Medlock brydde seg hverken med henne eller tankene hennes. Hun var av det slaget som «ikke finner seg i slinger i valsen fra unger». Det ville hun iallfall ha sagt hvis noen hadde spurt. Det var ikke etter eget ønske at hun måtte reise til London nettopp da hennes søster Marias datter skulle gifte seg, men hun hadde en behagelig og godt betalt stilling på Misselthwaite, og det var bare én måte å beholde den på, og det var straks å gjøre presis som herr Archibald Craven sa. Hun våget ikke så mye som et spørsmål.

«Kaptein Lennox og hans kone døde av kolera,» hadde herr Craven sagt, kort og kaldt som han pleide. «Kaptein Lennox var min kones bror, og jeg er formynder for deres datter. Barnet blir sendt hit. De må reise til London og hente henne.»

Altså pakket hun sin lille koffert og reiste.

Mary satt der i sin krok av kupeen, stygg og sur, uten noe å lese eller noe å se på. De tynne, svarthanskede hendene lå foldet i fanget, den svarte kjolen gjorde huden gulere enn noensinne, og tjafser av det matte, lyse håret stakk ut under den svarte krepphatten.

«Vrantnere unge har jeg nå aldri sett,» tenkte fru Medlock. (Vranten er et ord de bruker der fru Medlock kom fra; det betyr gretten, vanskelig eller kanskje bortskjemt.) Aldri hadde hun sett et barn sitte så stille uten å foreta seg noe. Til slutt ble hun lei av å se på henne og begynte å snakke. Tonen var kort og knapp.

«Det er vel like godt å fortelle deg litt om hvor du skal,» sa hun. «Vet du noe om onkelen din?»

«Nei,» sa Mary.

«Har du aldri hørt mor di og far din snakke om ham?»

«Nei,» sa Mary og rynket pannen. Rynkene var fordi hun husket at faren og moren aldri hadde snakket med henne om noe spesielt. Fortalt henne noe hadde de så visst aldri.

«Hmf,» mumlet fru Medlock og stirret på det rare, umeddelsomme lille fjeset. Så sa hun ikke mer på en stund, før hun begynte igjen.

«Det er vel like godt du får vite litt – så du er litt forberedt. Det er et nokså spesielt sted du kommer til.»

Mary sa ikke et ord, og denne tilsynelatende likegyldigheten gjorde visst fru Medlock litt forfjamset, men hun trakk pusten dypt og fortsatte.

«Det er jo et digert og staselig sted, det er ikke dét, dystert som det er; og herr Craven er stolt nok av det, på sitt vis – og det er dystert nok, det med. Huset er seks hundre år gammelt; det ligger øverst mot heiene, og det er bortimot hundre rom, men flesteparten er avstengt og låst. Og det er bilder og fine gamle møbler og ting som har stått der i evigheter, og rundt om er det en diger park, og hager og trær med grener helt ned til bakken – noen, da.» Hun tidde og trakk pusten igjen. «Men så er det ikke mer heller,» avsluttet hun brått.

Mary hadde begynt å høre etter, nesten mot sin vilje. Alt dette lød så ulikt India, og alt som var nytt virket ganske spennende. Men ikke tale om at hun ville virke interessert. Det var en av de ubehagelige, usympatiske vanene hennes. Så der satt hun og var ubevegelig.

«Nå,» sa fru Medlock. «Hva sier du om det?»

«Ingenting,» svarte hun. «Jeg vet ingenting om slike steder.»

Det fikk fru Medlock til å le, men det var en kort latter.

«Jaså!» sa hun. «Du låter som ei gammal kjerring. Bryr det deg ikke?»

«Det har ingenting å bety om det bryr meg eller ikke,» sa Mary.

«Det har du rett nok i,» sa fru Medlock. «Det gjør ikke det. Hva du absolutt skal til Misselthwaite for, vet ikke jeg, om ikke for at det er det enkleste. Han kommer ikke til å bry seg med deg, det er hvertfall sant og sikkert. Han bryr seg aldri med noen.»

Hun tidde, som om hun hadde husket på noe akkurat i tide.

«Han har krokrygg,» sa hun. «Dermed kom hele han på tverke. Sur var han alt som ung og fikk aldri noen glede av alle pengene sine eller det store huset, helt til han giftet seg.»

Mary måtte kikke på henne, enda hun hadde bestemt seg for ikke å vise noen interesse. Hun hadde aldri tenkt på at pukkelryggen kunne være gift, og dette overrasket henne en smule. Fru Medlock la merke til det, og ettersom hun var et snakkesalig menneske, fortsatte hun med større iver. Det var da iallfall en måte å få tiden til å gå på.

«Det var et søtt, nydelig lite vesen, og han ville travet jorda rundt for å hente et grasstrå til henne, om det var det hun ville ha. Ingen trodde hun ville gifte seg med ham, men det gjorde hun, og folk sa hun tok ham for pengene. Men det gjorde hun ikke – ikke snakk om,» sa hun med overbevisning. «Da hun døde –»

Det ga et uvilkårlig lite rykk i Mary.

«Å! Døde hun?» utbrøt hun, helt ufrivillig. Hun hadde nettopp kommet på et fransk eventyr hun en gang hadde lest, «Riquet à la Houppe» het det. Det handlet om en stakkars pukkelrygg og en nydelig prinsesse, og plutselig syntes hun synd på herr Archibald Craven.

«Hun døde, ja,» sa fru Medlock. «Og da ble han særere enn noen gang. Han bryr seg ikke om noen. Han vil ikke se folk. For det meste er han bortreist, og når han er på Misselthwaite, stenger han seg inne i vestfløyen og slipper ikke inn andre enn Pitcher. Pitcher er en gammel krok, men det var han som passet på ham da han var liten og vet hvordan han skal ta ham.»

Det lød som noe i en bok, og på Mary virket det ikke akkurat oppmuntrende. Et hus med hundre rom, nesten alle avstengt og med låste dører – et hus øverst mot heiene (hva nå en hei var for noe) – lød temmelig trist. En mann med krokrygg som dessuten stengte seg inne! Hun stirret ut av togvinduet med sammenpressede lepper, og det forekom henne helt naturlig at regnet begynte å sile ned i skrå, grå striper og plaske og fosse nedover rutene. Hvis den nydelige fruen hadde levd ennå, kunne hun kanskje gjort allting lyst og muntert ved å være omtrent som hennes egen mor og løpe ut og inn og gå i selskap, slik hun hadde gjort i kjoler «fulle av blonder». Men hun fantes ikke mer.

«Du trenger ikke regne med å se ham, for ti mot én på at du aldri gjør det,» sa fru Medlock. «Og du må ikke regne med at det er noen der å snakke med. Du får leke og sørge for deg sjøl. Du får beskjed om hvilke rom du kan gå inn i, og hvilke du får holde deg ute fra. Parken er det plass nok i. Men når du er inne, får du ikke gå rundt og snoke hvorhen det skal være. Herr Craven vil ikke ha noe av det.»

«Jeg har ikke lyst til å gå rundt og snoke, tenk,» sa sure lille Mary. Og like snart som hun hadde begynt å synes litt synd på herr Archibald Craven, oppga hun hele medynken og anså ham i stedet som så ubehagelig at alt som hadde skjedd ham var vel fortjent.

Og hun vendte ansiktet mot det fossende glasset i togvinduet og så ut på det grå regnværet som så ut til å kunne vare i all evighet. Så lenge og så grundig stirret hun at det grå veide tyngre og tyngre på øynene, og så sovnet hun.