Harriet Beecher Stowe

ONKEL TOMS
HYTTE

ELLER LIVET BLANT DE ELENDIGE

Oversatt og med for- og etterord
av Kurt Narvesen

TRANSIT 2012

© Transit AS 2012

Originaltittel: Uncle Tom’s Cabin
Utgitt første gang 1852

Til grunn for oversettelsen ligger teksten fra førsteutgaven
slik den bl.a. fremkommer i 1962-utgaven
fra Harvard University Press og i senere utgaver

Omslag: Aina Griffin og Susanne Brochmann

ISBN 978-82-7596-147-9 [papirbok]
ISBN 978-82-7596-277-3 [epub]

E-post: transit@transit.no
Internett: www.transit.no

Innkjøpt av Norsk kulturråd
Utgitt med støtte fra Institusjonen Fritt ord

OVERSETTERENS
FORORD

Harriet Beecher Stowes språkøre var upåklagelig; i løpet av bokens første ti sider gjengir hun minst fire forskjellige måter å snakke på og like mange dialekter. Og slik fortsetter det. Det er en uhyre muntlig bok.

Det er ikke gjort noe forsøk på å følge alt dette i detalj. Man kunne selvfølgelig brukt diverse norske dialekter, men det ville bare gitt gale assosiasjoner. Det er brukt et «lavt» østnorsk der det føltes nødvendig.

Tre ganger måtte oversetteren gi tapt for fru Stowes ordspill, og forklare vitsen i en fotnote. Det oppsto også problemer i forbindelse med ordene Lord, Master, Mas’r og gentleman når disse skulle føres over til norsk, da alle på norsk gjerne omtales som «Herre». Her er det derfor lagt inn nyanser i teksten som skal virke til å klargjøre forfatterens mening.

Stowes tildels lange setninger er ikke forsøkt løst opp; originalens bruk av semikolon er stort sett beholdt; patosen er ikke forsøkt dempet i nevneverdig grad. Det vi har for oss er en av verdens viktigste romaner – men også verdens kanskje lengste pamflett. Det skal ikke underslås.

Oslo, juni 2011

Kurt Narvesen

KAPITEL I

Der leseren blir presentert for en menneskevenn

Sent en kald ettermiddag i februar satt to herrer over sin vin i en pent møblert spisestue i byen P – i Kentucky. Det var ingen tjenere til stede, og herrene, som satt med stolene tett inntil hverandre, så ut til å diskutere en sak med stort alvor.

For enkelthets skyld har vi så langt kalt dem to herrer. Den ene av de to syntes imidlertid, nærmere betraktet, ikke å tilhøre arten. Han var liten og tykkfallen, med grove, simple trekk, og den tilgjort brautende minen viste en tarvelig mann som prøver å albue seg opp i verden. Han var pyntet til overmål: vesten var gloret og mangefarvet, det blå halstørkleet hadde et muntert dryss av gule pletter, slipset var prangende og sto helt i stil med mannen for øvrig. De store og grove hendene var rikelig dekket med ringer; og han bar et tungt urkjede av gull, med en mengde segl av illevarslende størrelse og i en rekke farver – disse svingte og raslet han med i samtalens hete, til sin egen åpenbare tilfredshet. Hans del av konversasjonen fløt i fri og ledig opposisjon til Murrays Grammatikk,* og var med jevne mellomrom krydret med diverse profane uttrykk, som selv ikke ønsket om å gjengi alt nøyaktig skal få oss til å transkribere. Hans sidemann virket som en herre; og måten hele huset var innrettet på, og hele atmosfæren der, tydet på bekvemme forhold, til og med velstand. Som vi allerede har nevnt, var de to midt i en alvorlig samtale.

«Det er slik jeg ønsker saken ordnet,» sa Mr. Shelby.

«Jeg kan ikke drive handel på den måten – det er helt umulig for meg, Mr. Shelby,» sa den andre, mens han holdt et glass vin opp mellom øyet og lyset.

«Men faktum er, Haley, at Tom er en usedvanlig fyr; han er utvilsomt verd den summen hvor som helst – stabil, ærlig, dyktig, driver hele gården min som en klokke.»

«De mener ærlig, til en nigger å være,» sa Haley, og skjenket seg et glass brandy.

«Nei, jeg mener, Tom er virkelig en god, stabil, fornuftig og gudfryktig fyr. Han fant religionen på et teltmøte for fire år siden, og jeg tror han virkelig fant den. Jeg har stolt på ham siden da, har betrodd ham alt jeg har, – penger, hus, hester – har latt ham dra rundt i landet; og han har aldri sviktet meg på noe punkt.»

«Noen tror ikke det fins gudfryktige niggere,» sa Haley, og viftet med hånden på en måte som skulle tyde på oppriktighet, «men jeg tror det gjør. Det var en fyr i den siste flokken jeg tok med til Orleans – å høre det krøtteret be, ja, det var like bra som et vekkelsesmøte, og snill og lydig var han. Skaffe meg en god sum gjorde han også, for jeg kjøpte ham billig av en fyr som var nødt til å selge unna; jeg tjente seks hundre på ham. Ja, religion har sin verdi hos niggere, når det er ekte saker, ingen tvil om det.»

«Vel, det er ekte hos Tom, hvis det noen gang var det hos noen,» svarte den andre. «Hør her, sist høst lot jeg ham dra til Cincinnatti alene, for å gjøre forretninger for meg, og ta med fem hundre dollar tilbake. ‘Tom,’ sier jeg til ham, ‘jeg stoler på deg, fordi jeg tror du er en kristen – jeg vet du aldri ville snyte meg.’ Tom kom tilbake, som jeg visste han ville. Noen lømler, har jeg hørt, sa til ham – ‘Tom, hvorfor stikker du ikke av til Canada?’ ‘Å, herren stoler på meg, og jeg kunne ikke – ’ de fortalte meg om det. Jeg er lei for å skille meg av med Tom, det må jeg si. De burde la ham dekke hele gjelden; og De ville gjøre det, hvis De hadde noen samvittighet.»

«Vel, jeg har akkerat så mye samvittighet som en forretningsmann kan ta seg råd til – bare litt, vet Dere, å sverge ved, så å si,» sa handelsmannen muntert; «og jeg vil gjerne hjelpe venner, innen rimelighetens grenser; men dette her, forstår De, er litt for hardt for en mann – litt for hardt.» Handelsmannen sukket ettertenksomt, og skjenket seg mer brandy.

«Vel, Haley, hvordan vil De så handelen skal foregå?» sa Mr. Shelby, etter en ubehagelig pause i samtalen.

«Vel, har De ikke en gutt eller en jente De kunne slenge inn med Tom?»

«Hm! Ingen jeg kan unnvære uten videre; for å si det som det er – det er ren nødvendighet som i det hele tatt gjør meg villig til å selge. Sant å si, jeg liker ikke å skille meg av med noen av folkene mine.»

I det samme gikk døren opp, og en liten kvadrongutt, mellom fire og fem år gammel, kom inn i rommet. Det var noe utsøkt vakkert og inntagende ved skikkelsen. Det svarte håret, fint som flossilke, hang i skinnende krøller rundt det runde, fregnete ansiktet, mens et par store, mørke øyne, glødende og milde på samme tid, så ut under fyldige, lange øyenvipper, der han sto og stirret nysgjerrig inn i rommet. En kappe med muntre skarlagensrøde og gule ruter, omhyggelig laget og fint tilpasset, lot hans mørke og varme skjønnhet komme til sin rett, og noe komisk sikkert i minen, blandet med skyhet, viste at han ikke var uvant med å bli lagt merke til og degget for av sin herre.

«Halloi, Jim Crow!» sa Mr. Shelby, plystret en tone, og knipset av drueklase til ham. «Ta imot den, du!»

Med sine små krefter pilte barnet av sted etter byttet, mens hans herre lo.

«Nå, Jim, vis denne herren hvordan du kan danse og synge.» Gutten begynte en av de ville, groteske sangene som er vanlige blant negrene, med fyldig, klar stemme, mens han akkompagnerte sangen med mange komiske bevegelser med hendene, føttene, og hele kroppen, alt fullkomment samstemt med musikken.

«Bravo!» sa Haley, og kastet en kvart appelsin til ham.

«Nå, Jim, gå som gamle onkel Cudjoe, når han har reumatisme,» sa hans herre.

Barnets myke lemmer antok umiddelbart et deformert og forvridd uttrykk, mens han humpet rundt i rommet, med ryggen krummet i en bue, og herrens stokk i hånden, med det barnslige ansiktet dradd i dystre rynker, og spyttet fra høyre til venstre, i en imitasjon av en gammel mann.

Begge herrene lo voldsomt.

«Nå, Jim,» sa hans herre, vis oss hvordan gamle Bror Robbins leder salmen.» Gutten dro det runde ansiktet ned til en formidabel lengde, og begynte å intonere en salme gjennom nesen, med ubevegelig alvor.

«Hurra! Bravo! For en guttunge!» sa Haley; «den karen er noe for seg, det skal jeg si. Jeg skal si Dere noe,» sa han, og ga plutselig Mr. Shelby et klapp på skulderen, «sleng gutten inn, og jeg avslutter saken – det gjør jeg. Blir ikke det bra, så vet ikke jeg!»

I dette øyeblikk ble døren skjøvet forsiktig opp, og en ung kvadronkvinne, øyensynlig omkring femogtyve år gammel, kom inn i rommet.

Det var nok å kaste et blikk fra barnet til henne for å se at hun var barnets mor. De hadde de samme dype, store, mørke øynene, de samme lange øyenvippene; de samme bølgene av silkemykt sort hår. Det brune i hennes ansiktsfarve gikk over til en tydelig rødming på kinnene, som ble dypere da hun så hvordan den fremmede mannens blikk var festet på henne i tydelig og åpenlys beundring. Kjolen hennes var av det fineste snitt, og fremhevet den fint skapte figuren; – en nydelig formet hånd og en nett fot og ankel var elementer ved figuren som ikke unngikk handelsmannens oppvakte blikk, vant som han var med å sammenfatte en fin kvinnelig vare med et blikk.

«Nå, Eliza?» sa hennes herre, da hun stoppet og så nølende på ham.

«Jeg så etter Harry, unnskyld, herre»; og gutten styrtet mot henne, mens han viste henne det han hadde fått, og hadde samlet i foldene på jakken.

«Vel, ta ham med deg da,» sa mr. Shelby; og hun trakk seg raskt tilbake med barnet på armen.

«Ved Jupiter,» sa handelsmannen, og vendte seg mot ham i beundring; «der har vi sannelig litt av en sak! De kunne bli rik på den jenta i Orleans, hva dag som helst. Jeg har sett over tusen, i min tid, betalt kontant for jenter som ikke var det spor penere enn henne.»

«Jeg har ikke lyst til å bli rik på henne,» sa Mr. Shelby tørt; og, idet han prøvde å snu samtalen i en annen retning, tok han korken av en flaske kjølig vin, og bad gjesten si sin mening om den.

«Storartet, sir, – førsteklasses!» sa handelsmannen; snudde seg så, og tilføyde, i det han klasket hånden fortrolig på Shelbys skulder –

«Nå, hva skal Dere har for jenta – hvilken pris skal jeg sette – hva vil De ha?»

«Mr. Haley, hun skal ikke selges,» sa Shelby, «min kone vil ikke gi slipp på henne for hennes vekt i gull.»

«Ja,ja! Det er slikt kvinner alltid sier, fordi de ikke kan regne. Bare vis dem hvor mange klokker, fjær, og smykkegreier vekten i gull kunne kjøpe, og det forandrer saken.»

«Haley, hør her, vi må ikke snakke om dette; jeg sier nei, og jeg mener nei,» sa Shelby fast.

«Vel, men De lar meg få gutten,» sa handelsmannen; «De må innrømme at jeg betaler ganske pent for ham.»

«Hva i all verden skal De med gutten?» sa Shelby.

«Jo, jeg har en venn som har gått inn i denne delen av bransjen – vil ale opp pene gutter for markedet. Bare flotte ting – selge dem som oppvartere, og så videre, til rikinger, som kan betale for skjønnheter. Det pryder flotte steder – en virkelig pen gutt til å åpne døren, varte opp, og passe på. De går for bra summer; og denne vesle djevelen er en slik morsom, musikalsk ting, han er akkerat tingen.»

«Jeg vil helst ikke selge ham,» sa Mr. Shelby tankefullt; «sannheten er, sir, jeg er en human mann, og jeg hater å ta gutten fra hans mor, sir.»

«Å, sier De det? Bevares! ja – det er for så vidt naturlig. Jeg har full forståelse for det. Det er pokker så vanskelig å hanskes med kvinner iblant, jeg hater bestandig den hylingen og skrikingen deres. Det er svært ubehagelig; men, som jeg driver forretninger, unngår jeg vanligvis det, sir. Hva med å sende jenta bort en dag, eller en uke, eller noe slikt; så blir tingene ordnet i all stillhet – alt er unnagjort før hun kommer hjem. Kona di kan gi henne et par øreringer, eller en ny kjole, eller noe i den retning, for å ordne opp i tingene.»

«Jeg er redd det ikke ville gå.»

«Bevare meg, jo! Disse krøtterne er ikke som hvite folk, vet De; de kommer over ting, bare de blir tatt på rette måten. Nå, de sier,» sa Haley, og anla en oppriktig og fottrolig mine, «at denne slags forretning forherder følelsene; men jeg har aldri følt det slik. Faktum er at jeg aldri kunne jobbe slik andre gjør det. Jeg har sett dem som ville dra en kvinnes barn ut av armene på henne, og by det frem for salg, mens hun hylte som en gal hele tiden; – elendig fremgangsmåte – ødelegger varen – noen ganger gjør det dem umulig å bruke. Jeg kjente en ordentlig pen jente en gang, i Orleans, som ble totalt ødelagt av slik behandling. Fyren som kjøpte henne ville ikke ha ungen hennes; og hun satte virkelig i gang, da blodet kom i kok. Jeg skal si deg, hun trykket ungen inn i armene sine, og snakket i vei, og drev på noe helt forferdelig. Jeg får helt vondt når jeg tenker på det, og da de dro av sted med ungen, og låste henne inne, ble hun aldeles gal, og døde før en uke var gått. Tusen dollars kastet bort, sir, rett og slett, og det bare på grunn av dårlig forretningsdrift, – det er der det ligger. Man står seg alltid best på å drive humant, sir; det er nå min erfaring.» Og handelsmannen lente seg tilbake i stolen, og foldet armene, som en som har bestemt seg for den rette vei, og tydeligvis så på seg selv som en Wilberforce nummer to.

Emnet så ut til å berøre herren dypt, for mens mr. Shelby tankefullt skrellet en appelsin, begynte Haley på ny, med kledelig beskjedenhet, men som om han var drevet av sannhetens kraft til å si noen få ord til.

«Det tar seg ikke, vel, godt ut å skryte av seg selv; men jeg sier det fordi det nå engang er sannheten. Jeg tror jeg driver inn de fineste bølingene med niggere det går an å drive inn, – det er i allfall det jeg får høre; har jeg gjort det en gang, har jeg gjort det hundre ganger, – alle i god stand, – feite og fine, og jeg mister så få som noen i bransjen. Og det skyldes måten jeg gjør det på, sir; og humanitet, sir, er den store pillaren i min virksomhet.»

Mr. Shelby visste ikke hva han skulle si, så han sa: «Sier De det!»

«Jeg har sannelig blitt ledd av for ideene mine, sir, og folk har bebreidet meg. De er ikke populære, og de er ikke vanlige; men jeg har holdt fast ved dem, og jeg skal si Dem, sir, de har stått sin prøve, det kan jeg si,» og handelsmannen lo av sin egen spøk.

Det var noe så innlatende og originalt ved disse utbruddene av humanitet, at mr. Shelby ikke kunne annet enn le med ham. Kanskje ler De også, kjære leser; men som De vet, humanitet tar mange merkelige former nå for tiden, og det er ingen ende på hva humane mennesker kan finne på å si eller gjøre.

Mr. Shelbys latter oppmuntret handelsmannen til å fortsette.

«Det er jo merkelig, men jeg har aldri kunnet hamre dette inn i hodene på folk. Vi har for eksempel Tom Loker, min gamle kompanjong, nede i Natches; han var en vettug fyr, det var han, men han var den rene djevel når det gjaldt niggere, – av rent prinsipp, om De forstår, for en mer varmhjertet fyr fantes ikke; det var systemet hans, sir. Jeg pleide snakke til Tom. ‘Tom’, pleide jeg si, ‘når jentene dine begynner å grine, hva er vitsen med å svinge pisken over dem, og dra til dem? Det er latterlig,’ sier jeg, ‘og det er ikke noen vits i det. Jeg kan ikke se noe galt i at de griner,’ sier jeg, ‘det er naturlig’, sier jeg, ‘og hvis det ikke får komme ut på en måte, kommer det ut på en annen. Og dessuten, Tom,’ sier jeg, ‘så bare skader det jentene dine; de blir sykelige, og henger med geipen; og av og til blir de stygge, – det gjelder særlig gule jenter, – og det blir et helvete å få skikk på dem. Hør her,’ sier jeg, ‘hvorfor kan du ikke lære dem opp på et vennligere vis, og snakke pent til dem? Stol på det, Tom, hvis du slenger inn litt humanitet, går det mye greiere enn med all den kjeftingen og piskingen, og det lønner seg bedre,’ sier jeg, ‘stol på det.’ Men Tom fikk ikke tak på det der, og han ødela så mange at jeg var nødt til å bryte kompaniskapet, selv om han var en godhjerta fyr, og så god forretningsmann som noen.»

«Og De tror Deres metoder er bedre enn Toms?» sa Mr. Shelby.

«Ja visst, ja, sir, ja, det må jeg si. De skjønner, når jeg på noen måte kan, er jeg litt forsiktig med de ubehagelige tingene, som å selge unger og slikt, – få jentene av veien, – ute av øye, ute av sinn, vet De, – og når det er unnagjort, og det ikke er mer å gjøre med det, finner de seg selvsagt i det. Det er ikke, vet Dere, som om det var hvite folk, som blir oppdradd sånn at de forventer å beholde unger og koner, og alt det der. Niggere, vet De, som blir skikkelig oppdradd, venter seg ikke noe som helst; så alt dette blir lettere.»

«Da er jeg redd mine ikke er skikkelig oppdradd,» sa Mr. Shelby. «Jeg antar det; dere Kentuckyfolk skjemmer bort niggerne deres. Dere vil dem vel, men det er ikke ordentlig vennlighet, når alt kommer til alt. For en nigger, forstår De, som nødvendigvis blir slept og slått verden rundt, og solgt til Tom, og Dick, og Gud vet hvem, det er ikke noen vennlighet i å gi ham ideer og forventninger, og oppdra ham for godt, for han får det desto verre etterpå.

Vel, jeg våger å si Deres niggere ville være temmelig ille ute et sted der vanlige plantasjeniggere ville synge og hoppe som besatt. Dere veit, mr. Shelby, hver mann synes best om sine metoder; og jeg tror jeg behandler niggere omtrent så godt som det er vits i å behandle dem.»

«Det er bra å være tilfreds,» sa mr. Shelby, med en lett skuldertrekning, og noen skarpe tanker av ubehagelig art.

«Vel,» sa Haley, etter at de begge hadde sittet litt i taushet, «hva sier de så?»

«Jeg skal tenke over saken, og snakke med min kone,» sa Mr. Shelby. «I mellomtiden, Haley, hvis De vil ordne saken så rolig som De sier, er det best De ikke lar det bli kjent i nabolaget.

Det vil komme ut blant guttene mine, og det vil ikke bli særlig lett å få noen av folkene mine med herfra, det kan jeg love Dem.»

«Javisst, for all del, mann! selvfølgelig. Men jeg må bare si, jeg har det pokkers travelt, og må vite hva jeg kan regne med, så snart som mulig,» sa Haley, reiste seg og tok på seg frakken.

«Vel, kom innom i kveld, mellom seks og syv, og De skal få mitt svar,» sa Mr. Shelby, mens handelsmannen bukket seg ut av rommet.

«Jeg skulle gjerne sparket fyren nedover trappene,» sa han til seg selv, da døren var godt og vel lukket, «med hans uforskammede forsikring; men han vet at han har overtaket på meg.

Hvis noen noen gang hadde sagt til meg at jeg kom til å selge Tom sørover til en av disse kjeltringene av noen handelsmenn, ville jeg sagt: ‘Er din tjener en hund, siden han kan gjøre noe slikt?’ Og nå må det skje, så vidt jeg kan se. Og Elizas barn, også! Jeg vet jeg får vanskeligheter med kona der; og for den saks skyld, også når det gjelder Tom. Slik er det å være i gjeld, – huff! Fyren ser sin fordel, og vil bruke den for alt den er verdt.»

Slaveriets mildeste form er kanskje den som praktiseres i staten Kentucky. Her drives jordbruket på en rolig og trinnvis måte, og innebærer ikke det periodiske hastverk og press jordbruket lenger sørover krever. Dette gjør negerens arbeid sunnere og ikke fullt så krevende; mens herren, fornøyd med en mer trinnvis form for jordbruk, ikke står overfor de fristelser til hjerteløshet som alltid overvinner den skjøre menneskenaturen når utsikten til rask og plutselig gevinst blir veid opp, uten annen motvekt enn de hjelpeløses og ubeskyttedes interesser.

Hvem som helst som besøker noen eiendommer der, og ser noen herrers og husfruers godlynte overbærenhet, og noen slavers hengivne lojalitet, kunne bli fristet til å hengi seg til det ofte gjentatte sagnet om en patriarkalsk institusjon, og alt som dertil hører; men over og rundt scenen vever det seg en truende skygge – en lovens skygge. Så lenge loven anser alle disse menneskene, med bankende hjerter og levende følelser, bare som så og så mange ting som tilhører en herre, – så lenge den vennligste eiers feilslag, eller uhell, eller uforsiktighet, eller død, hvilken som helst dag kan tvinge dem til å bytte et liv under vennlig beskyttelse og overbærenhet med et liv i håpløs elendighet og slit, – så lenge er det umulig å få noe vakkert og ønskverdig ut av den best regulerte form for slaveri.

Mr. Shelby var en nokså gjennomsnittlig mann, godhjertet og vennlig, og tilbøyelig til behagelig overbærenhet mot menneskene omkring seg, og det hadde aldri manglet noe som kunne bidra til den fysiske komforten hos negrene på hans eiendom. Han hadde, imidlertid, spekulert stort og ganske løst; hadde involvert seg dypt, og gjeldsbrevene hadde for en stor del kommet i Haleys hender; og dette lille stykke informasjon er nøkkelen til den foregående samtalen.

Nå hadde så skjedd at Eliza, da hun nærmet seg døren, hadde oppfanget nok av samtalen til å skjønne at en handelsmann kom med tilbud til hennes herre på noen.

Hun ville gjerne ha stanset ved døren for å lytte, da hun sto utenfor igjen; men akkurat da kalte hennes frue, og hun var nødt til å haste bort.

Men hun trodde allikevel hun hørte handelsmannen komme med et tilbud på gutten hennes, – kunne hun ha hørt feil? Hjertet hennes svulmet og banket, og hun trakk ham ufrivillig så tett inntil seg at den vesle fyren så forbauset opp i ansiktet hennes.

«Eliza, pike, hva plager deg i dag?» sa hennes frue, da Eliza hadde veltet vaskefatet, slått ned arbeidsbordet, og til slutt distré ga sin frue en lang nattkjole i stedet for silkekjolen hun hadde bedt henne hente fra garderoben.

Eliza skvatt til. «Å, Frue!» sa hun, og hevet blikket; så satte hun seg ned i en stol og brast i en gråt som gikk over i hulking.

«Men Eliza, barn, hva feiler det deg?» sa hennes frue.

«Å! Frue, Frue,» sa Eliza, «det har vært en handelsmann her og snakket med herren i spisestuen! Jeg hørte ham.»

«Vel, dumme barn, om så var.»

«Å frue, tror De Massa vil selge min Harry?» Og det stakkars vesenet kastet seg ned i en stol og hulket som i krampe.

«Selge ham! Nei, du dumme pike! Du vet at din herre aldri driver forretning med handelsmenn sørfra, og aldri har tenkt å selge noen av tjenerne sine, så lenge de oppfører seg ordentlig. Hør her, ditt dumme barn, hvem tror du vil kjøpe din Harry? Tror du hele verden er like besatt av ham som du er, din gås? Opp med humøret nå, og hekt opp kjolen min. Så så, sett opp håret mitt her bak, sett det opp i den pene fletten du lærte forleden dag, og ikke lytt ved dørene mer.»

«Ja, men, frue, De ville aldri gi Deres samtykke til – til – »

«Tøv, barn! Det ville jeg ikke, vær sikker på det. Hvorfor snakker du på den måten? Jeg kunne like godt selge et av mine egne barn. Men ærlig talt, Eliza, du er altfor stolt av den lille fyren. En mann kan ikke stikke nesen inn av døren uten at du tror han er kommet for å kjøpe ham.»

Beroliget av sin frues rolige tone, fortsatte Eliza nett og behendig med det hun hadde fore, mens hun lo av sin egen frykt.

Mrs. Shelby var en fornem kvinne, både moralsk og intellektuelt. I tillegg til det naturlige storsinn og den sinnets generøsitet man ofte ser som karakteristisk for kvinner fra Kentucky, hadde hun høy moral, religiøs følsomhet og fasthet, båret frem med stor energi og handlekraft. Hennes mann, som ikke gjorde krav på å være noen spesielt religiøs karakter, aktet og respekterte ikke desto mindre fastheten i hennes, og følte kanskje litt ærefrykt overfor hennes mening. Sikkert var det at han ga henne ubegrenset frihet i alle hennes menneskekjærlige anstrengelser for sine tjeneres komfort, opplæring, og forbedring, selv om han aldri deltok direkte i dem selv. Faktum var at selv om han ikke akkurat trodde på læren om det spesielt gode arbeid helgener gjorde, syntes han virkelig på en eller annen måte til å tro at hans kone hadde gudsfrykt og menneskekjærlighet nok for to – det var som han ga seg over til en skyggeaktig forventning om å komme inn i himmelen gjennom hennes overflod av egenskaper, som han ikke hadde noen særlig pretensjon om selv.

Det som tynget ham mest etter hans samtale med handelsmannen, lå i den forutsette nødvendigheten av å fortelle sin kone om ordningen som var planlagt, – å møte gnagingen og motstanden han visste han kunne vente seg.

Mrs. Shelby, som var fullstendig uvitende om sin manns plager, og som bare kjente til det generelt vennlige i hans karakter, hadde vært fullstendig oppriktig i den totale mangel på tro hun hadde møtt Elizas mistanker med. Faktisk skjøv hun saken fra seg uten videre, og fordi hun var opptatt med forberedelser til en kveldsvisitt, forsvant den helt fra hennes tanker.

* Engelsk Grammatikk (1795) av Lindley Murray (1745–1826), sin tids ledende amerikansk grammatiker. O.a.

KAPITEL II

Moren

Fra barnsben av hadde Eliza blitt oppdradd av sin frue, som en forkjælt og bortskjemt yndling.

Den som reiser i syden må ofte ha lagt merke til det spesielt forfinede, det myke i stemme og manerer, som i mange tilfeller synes å være mulatt- eller kvadronkvinners spesielle gave.

Denne naturlige forfinelsen hos kvadronen er ofte forenet med den mest slående skjønnhet, og i nesten hvert eneste tilfelle med en inntagende og elskverdig fremtreden. Eliza, som vi har beskrevet henne, er ikke et oppdiktet bilde, men hentet fra minner, slik vi så henne, for mange år siden, i Kentucky. Trygg under sin frues beskyttelse hadde Eliza vokst til modenhet uten de fristelser som gjør skjønnhet til en så skjebnesvanger arv for en slave. Hun var blitt gift med en oppvakt og begavet ung mulattmann, som var slave på en eiendom nær ved, og het George Harris.

Denne unge mannen var blitt leid ut av sin herre for å arbeide i en sekkefabrikk, der hans behendighet og oppfinnsomhet gjorde at han ble sett på som stedets største aktivum. Han hadde oppfunnet en maskin til å rense hampen med, som, når man tar oppfinnerens utdannelse og omstendigheter i betraktning, viste et like stort mekanisk geni som Whitneys bomullsrensemaskin.*

Han hadde et vakkert utseende og behagelige manerer, og var hele fabrikkens yndling. Ikke desto mindre, ettersom dette unge mennesket i lovens øyne ikke var noe menneske, men en ting, var alle disse glimrende egenskapene underlagt en vulgær, trangsynt, tyrannisk herres kontroll. Da han hadde hørt om den berømmelsen Georges oppfinnelse nøt, red denne samme herren over til fabrikken til for å se nærmere på denne intelligente eiendelen. Han ble mottatt med stor entusiasme av arbeidsgiveren, som gratulerte ham med å eie en så verdifull slave.

Han ble vist rundt på fabrikken, fikk se maskinen, og George, som var i kjempehumør, var så veltalende, holdt seg så høyreist, så så vakker og mannlig ut at hans herre begynte å få en ubehagelig følelse av underlegenhet. Hva hadde denne slaven med å marsjere rundt i landet, og heve hodet blant skikkelige folk? Han skulle snart sette en stopper for det. Han skulle hente ham hjem og sette ham til å harve og grave, og «se om han ville fortsette å spankulere rundt på det viset». Følgelig ble fabrikanten og alle arbeiderne forbauset da han forlangte Georges lønn, og erklærte at han ville hente George hjem.

«Men, Mr. Harris,» protesterte fabrikanten, «kommer ikke dette nokså plutselig?»

«Om det så gjør? – er ikke mannen min?»

«Vi ville være villige, sir, til å øke kompensasjonen.»

«Kommer ikke på tale, sir. Jeg trenger ikke leie ut noen av folkene mine, hvis jeg ikke har lyst til det.»

«Men, sir, det virker som han passer særlig godt til dette håndverket.»

«Det kan godt være; han passet ikke særlig godt til noe jeg har satt ham til, det må jeg si.»

«Men bare tenk på at han oppfant denne maskinen,» innskjøt en av arbeiderne hans, noe som var en nokså ulykksalig bemerkning.

«Å ja! – en maskin som sparer arbeid, er det så? Det er sånt han ville finne opp, jeg tviler ikke på det, det kunne en nigger finne på når som helst. De er alle arbeidsbesparende maskiner selv, hver eneste en av dem. Nei, han skal jobbe!»

George hadde stått som stivnet, da han hørte sin dom så plutselig uttalt av en makt han visste var uimotståelig. Han foldet armene, presset leppene tett sammen, men en hel vulkan av bitre følelser brente i brystet på ham, og sendte strømmer av ild gjennom årene. Han ble kortpustet, og de store mørke øynene glimtet som glødende kull; han kunne brutt ut i en strøm av skjellsord, hvis ikke den vennlige fabrikanten hadde rørt ved armen hans, og sagt lavmælt: «Gi etter, George; gjør som han sier akkurat nå. Vi skal prøve å hjelpe deg senere.»

Tyrannen oppfattet hviskingen, og skjønte betydningen av den, selv om han ikke kunne høre hva som ble sagt; og innvendig styrket han seg selv i sin beslutning om å beholde makten han hadde over sitt offer.

George ble tatt hjem, og satt til det usleste slit på gården. Han hadde klart å undertrykke hvert eneste respektløst ord, men det lynende blikket, den dystre og plagede pannen, var en del av det naturlige språket som ikke kunne undertrykkes, – utvilsomme tegn, som viste altfor klart at mennesket ikke kunne bli en ting.

Det var i den lykkelige tiden på fabrikken George hadde møtt Eliza og giftet seg med henne. Han var svært favorisert og betrodd av sin sjef da, – han var fri til å komme og gå som han ville. Ekteskapet ble satt stor pris på av Mrs. Shelby, som, med litt kvinnelig tilfredshet i rollen som giftekniv, var glad for å kunne forene sin vakre yndling med en av hennes egen klasse som på enhver måte virket passende for henne; og så ble de gift i hennes frues store spisestue, og fruen pyntet selv brudens skjønne hår med appelsinblomster, og kastet brudesløret over det, et slør som knapt kunne hvilt på et vakrere hode; og det manglet ikke hvite hansker, og kake og vin, – og beundrende gjester som priste brudens skjønnhet, og hennes frues vennlighet og frisinn. I et år eller to så Eliza sin mann ofte, og det fantes ingenting som kunne avbryte deres lykke, bortsett fra tapet av to små barn, som hun var lidenskapelig knyttet til, og som hun sørget over med en så intens sorg at hennes frue måtte protestere mildt, mens hun søkte, med moderlig engstelse, å styre hennes naturlig lidenskapelige følelser innenfor grensene for fornuft og religion.

Etter lille Harrys fødsel hadde hun imidlertid falt gradvis til ro; og hvert blødende bånd og hver bankende nerve, nok en gang bundet sammen med et lite liv, fikk sin fasthet og sunnhet tilbake, og Eliza var en lykkelig kvinne helt frem til det tidspunktet da hennes mann brutalt ble revet bort fra sin vennlige sjef, og bragt under sin lovlige eiers jernmakt.

Fabrikanten holdt sitt ord, og besøkte Mr. Harris en uke eller to etter at George var blitt hentet, da han håpet øyeblikkets opphisselse hadde lagt seg, og forsøkte hvert mulig argument for å få ham til å gjeninnsette ham i hans gamle arbeid.

«De trenger ikke ta Dem bryet med å snakke lenger,» sa Mr. Harris trassig, «jeg vet hva jeg driver med, sir.»

«Jeg prøver ikke å blande meg i Deres saker, sir. Jeg tenkte bare De kunne finne det i Deres interesse å leie Deres mann ut til oss på de betingelser vi har foreslått.»

«Å, jeg forstår saken godt nok. Jeg så at De blunket og hvisket, den dagen jeg hentet ham fra fabrikken; men De vinner ikke over meg på den måten. Det er et fritt land, sir; mannen er min; og jeg gjør hva jeg vil med ham, – rett og slett!»

Og slik forsvant Georges siste håp, – ingenting annet i utsikt nå enn et liv med slit og strev, gjort enda bitrere av hver liten pinefull plage og fornedrelse tyrannisk oppfinnsomhet kunne komme opp med.

En svært human jurist sa en gang: «Det verste du kan gjøre mot et menneske, er å henge ham. Nei, det er noe annet du kan gjøre mot ham som er VERRE.»

* En slik maskin ble virkelig oppfunnet av en ung farvet mann i Kentucky (Mrs. Stowes bemerkning).

KAPITEL III

Ektemannen og faren

Mrs. Shelby hadde dradd på visitt, og Eliza sto på verandaen, og så nokså nedslått etter den forsvinnende vognen, da en hånd ble lagt på skulderen hennes. Hun snudde seg, og et muntert smil lyste opp det fine ansiktet hennes.

«George, er det deg? Som du skremte meg! Vel, jeg er så glad du er her! Frua blir vekk i ettermiddag; bli med inn på det lille rommet mitt, så blir vi helt for oss selv.»

Mens hun sa dette, trakk hun ham inn i en nett liten leilighet som vendte mot verandaen, der hun vanligvis satt mens hun sydde, innen hørevidde av fruen.

«Så glad jeg er! – hvorfor smiler du ikke? – og se på Harry – som han vokser.» Gutten sto og så sjenert på faren gjennom krøllene sine, mens han holdt seg tett inntil sin mors skjørtekanter. «Er han ikke skjønn?» sa Eliza, løftet de lange krøllene og kysset ham.

«Jeg skulle ønske han aldri var født!» sa George bittert. «Jeg skulle ønske jeg aldri var blitt født selv!»

Overrasket og redd satte Eliza seg ned, lente hodet på ektemannens skulder, og brast i gråt.

«Så så Eliza, det er for galt at jeg skal få deg til å føle slik, stakkars jente!» sa han, ømt; «det er for galt: å, som jeg ønsker du aldri hadde møtt meg – du kunne blitt lykkelig!»

«George! George! Hvordan kan du snakke slik? Hva er det for noe skrekkelig som har hendt, eller skal hende? Vi har jo vært lykkelige til nå.»

«Det har vi,» sa George. Og mens han tok barnet opp på kneet, stirret han intenst inn i de skjønne mørke øynene, og førte hånden gjennom de lange krøllene hans.

«Akkurat lik deg, Eliza, og du er den vakreste kvinnen jeg noen gang har møtt, og den beste jeg noen gang ønsker å møte; men å, jeg skulle ønske jeg aldri hadde møtt deg, eller du meg!»

«Å, George, hvordan kan du si det!»

«Ja, Eliza, det er bare ulykke, ulykke, ulykke! Livet mitt er bittert som malurt; selve livet brenner ut av meg. Jeg er en elendig, ulykkelig, fortapt arbeidstrell; jeg kommer bare til å dra deg ned med meg, rett og slett. Hva nytter det at vi prøver å få til noe, prøver å skjønne noe, prøver å bli noe? Hva er poenget med å leve? Jeg skulle ønske jeg var død!»

«Å, hør nå her, kjære George, det er virkelig fælt sagt! Jeg vet hva du føler ved å miste plassen på fabrikken, og du har en hard herre, men vær så snill: vær tålmodig, og kanskje vil noe – »

«Tålmodig!» sa han, og avbrøt henne; «har ikke jeg vært tålmodig? Sa jeg et eneste ord da han kom og tok meg vekk, uten noen som helst grunn, fra stedet der alle var vennlige mot meg? Jeg hadde vært ærlig og betalt ham hver cent av det jeg tjente, – og de sa alle at jeg arbeidet godt.»

«Ja, det er forferdelig,» sa Eliza; «men tross alt, han er herren din, vet du.»

«Herren min! og hvordan har han blitt det? Det er det jeg tenker på – hvilken rett har han til meg?

Jeg er et menneske akkurat som ham. Jeg vet mer om forretninger enn han gjør; jeg er en bedre leder enn han er; jeg kan lese bedre enn han kan; jeg har bedre håndskrift, – og jeg har lært meg alt sammen selv, uten hans hjelp, – jeg har lært det på tross av ham; og hvilken rett har nå han til å gjøre meg til et trekkdyr? – ta meg bort fra ting jeg kan gjøre, og gjøre bedre enn han kan, og sette meg til arbeid som hvilken som helst hest kan gjøre? Han prøver å gjøre det; og han sier han skal kue meg og ydmyke meg, og setter meg til det aller hardeste, usleste og mest skitne arbeid, med overlegg!»

«Å George! George! Du skremmer meg! Jeg har aldri hørt deg snakke sånn før; jeg er redd du skal gjøre noe fryktelig. Jeg skjønner hvordan du har det, skjønner det fullstendig; men å, vær forsiktig – vær forsiktig – for min skyld – for Harrys!»

«Jeg har vært forsiktig, og jeg har vært tålmodig, men det blir verre og verre; kjøtt og blod kan ikke holde det ut lenger, – han benytter hver eneste anledning han har til å fornærme og pine meg. Jeg trodde jeg kunne gjøre arbeidet bra, og holde munn, og ha litt tid til å lese og lære utenom arbeidstiden; men jo mer han ser jeg kan gjøre, jo mer lesser han på meg. Han sier at selv om jeg ikke sier noe, har han sett at jeg har djevelen i meg, og han akter å få den ut; og den vil komme ut ganske snart, på en måte han ikke vil like, tar jeg ikke mye feil!»

«Å du store! Hva skal vi gjøre?» sa Eliza bedrøvet.

«Det var så sent som i går,» sa George, «da jeg drev og lasset stein opp i en vogn, at unge Herr Tom sto der, mens han slo med pisken så nær hesten at dyret ble skremt; jeg bad ham stanse, så rolig jeg kunne, – han bare fortsatte. Jeg bad ham igjen, og så gikk han løs på meg, og begynte å slå meg. Jeg holdt hånden hans, og så skrek han og sparket og løp til sin far, og fortalte ham at jeg sloss med ham. Han kom i fullt raseri, og sa han skulle lære meg hvem som var herre; og han bandt meg til et tre; og skar pisker til den unge herren, og sa han kunne piske meg så lenge han orket; – og han gjorde det! Det skal jeg minne ham på, en gang!» og den unge mannens ansikt ble mørkt, og øynene brant med et uttrykk som fikk hans unge kone til å skjelve. «Hvem gjorde den mannen til min herre? Det er det jeg gjerne vil vite!» sa han.

«Vel,» sa Eliza sørgmodig, «jeg har alltid trodd at jeg måtte adlyde min Herre og min Frue, for å kunne være en god kristen.»

«Det er en viss mening i det, i ditt tilfelle; de har oppdradd deg som et barn, gitt deg mat, kledd deg, føyd deg, og lært deg opp, slik at du har en god utdannelse; det er en grunn til at de kan gjøre krav på deg. Men jeg har blitt sparket og bundet og sverget til, og i høyden blitt latt i fred; og hva skylder jeg? Jeg har betalt for meg hundre ganger. Jeg vil ikke finne meg i det. Nei, jeg vil ikke!» sa han, og knyttet neven med et rasende blikk.

Eliza skalv, og var taus. Hun hadde aldri sett sin ektemann i dette humøret før; og hennes milde etikk syntes å bøye seg som et siv i en slik strøm av lidenskaper.

«Du vet stakkars lille Carlo, som du ga meg,» tilføyde George, «dyret har vært omtrent all den trøst jeg har hatt. Han har sovet hos meg om nettene, og fulgt meg rundt om dagene, og på en måte sett på meg som om han forsto hvordan jeg hadde det. Vel, her om dagen holdt jeg akkurat på å mate ham med noen få gamle biter jeg fant ved kjøkkendøra; og Massa dukket opp, og sa jeg matet ham på hans bekostning, og at han ikke hadde råd til å la alle niggerne ha en hund, og ga meg ordre om å binde en stein om halsen på ham og kaste ham i dammen.»

«Å, George, du gjorde vel ikke det!»

«Gjorde det? Ikke jeg – men han gjorde det. Massa og Tom kastet stein på det stakkars kreket der det lå og druknet. Stakkars liten! han så så sorgfullt på meg, som om han lurte på hvorfor jeg ikke reddet ham. Jeg måtte ta imot pisk fordi jeg ikke ville gjøre det selv. Jeg brydde meg ikke. Massa kommer til å oppdage at jeg ikke lar meg temme av pisk. Min dag kommer nok, hvis han ikke passer seg.»

«Hva skal du gjøre? Å, George, ikke gjør noe galt; hvis du bare stoler på Gud, og prøver å gjøre det rette, vil han frelse deg.»

«Jeg æ’kke noen kristen som deg, Eliza; hjertet mitt er fullt av bitterhet; jeg kan ikke stole på Gud. Hvorfor lar han tingene være slik?»

«Å, George, du må ha tro. Frua sier at når alt går galt for oss, må vi tro at Gud vender alt til det beste.»

«Det er lett å si det for folk som sitter i sine sofaer og kjører i sine vogner; men plassér dem der jeg er, så tror jeg nok det ville sitte lenger inne. Jeg skulle ønske jeg kunne være god; men hjertet mitt brenner, og kan ikke forsones, ikke på noe vis. Du kunne ikke i mitt sted, – du kan det ikke nå, hvis jeg sier alt jeg har å si. Du vet ikke alt ennå.»

«Hva mer kan skje?»

«Vel, i det siste har Massa sagt han var en tosk som lot meg gifte meg vekk fra stedet; at han hater Mr. Shelby og hele flokken hans, fordi de er stolte, og ser ned på ham, og at jeg har fått store tanker fra deg; og han sier han ikke vil la meg komme hit mer, og at jeg skal ta en kone og roe meg ned på stedet hans. I begynnelsen bare kjeftet og gryntet han disse tingene; men i går sa han at jeg skulle ta Mina til kone, og flytte inn i en hytte med henne, ellers ville han selge meg ned elva.»

«Men – men du ble giftet med meg, av presten, akkurat som om du hadde vært en hvit mann!» sa Eliza.

«Vet du ikke at en slave ikke kan gifte seg? Det fins ingen lov i landet for det; jeg kan ikke beholde deg som kone, hvis han velger å skille oss. Det er derfor jeg ønsker jeg aldri hadde møtt deg, – derfor jeg ønsker at jeg aldri var blitt født; det ville vært bedre for oss begge, – det ville vært bedre for dette stakkars barnet hvis det aldri var blitt født. Alt dette kan hende med ham også!»

«Å, men Herren er så snill!»

«Ja, men hvem vet? – han kan dø – og så kan han bli solgt til ingen vet hvem. Hvilken glede er det at han er vakker, og klok, og oppvakt? Jeg skal si deg, Eliza, at din sjel vil bli gjennomboret av et sverd for hver god ting barnet ditt er eller har; det vil gjøre ham for verdifull til at du får beholde ham.»

Ordene slo tungt ned i Elizas hjerte; bildet av handelsmannen kom for henne, som om noen hadde gitt henne et dødelig slag, hun ble blek og hev etter pusten. Hun så nervøst ut på verandaen, der gutten hadde trukket seg tilbake, trett av den alvorlige samtalen, og red lykkelig opp og ned på Mr. Shelbys spaserstokk. Hun ville nevnt sin angst til sin mann, men stoppet seg selv.

«Nei, nei, – han har nok å slite med som det er, stakkars fyr!» tenkte hun. «Nei, jeg vil ikke fortelle ham det; dessuten er det ikke sant; Frua svikter oss aldri.»

«Så, Eliza, jenta mi,» sa ektemannen sorgfullt, «hold motet oppe, nå, og si adjø, for jeg må gå.»

«Gå, George? Hvorhen da?»

«Til Canada,» sa han, og rettet seg opp; «og når jeg har kommet dit, skal jeg kjøpe deg; det er det eneste håpet vi har igjen. Du har en snill herre, som ikke vil nekte å selge deg. Jeg kjøper deg og gutten, – Gud hjelpe meg, det gjør jeg.»

«Å, du kan bli tatt! Det ville være fryktelig!»

«Jeg skal ikke bli tatt, Eliza; heller vil jeg dø! Jeg vil være fri, ellers vil jeg dø!»

«Du dreper ikke deg selv!»

«Det trenger jeg ikke. De dreper meg, raskt nok, de får meg aldri ned elva i live!»

«Å, George, for min skyld, vær forsiktig! Ikke gjør noe galt; ikke legg hånd på deg selv, eller noen andre! Du blir for sterkt fristet – for sterkt; men ikke – du må dra – men dra forsiktig, varsomt; be Gud hjelpe deg.»

«Vel, Eliza, hør nå på planen min. Massa fikk det for seg å sende meg til et sted her i nærheten, med et brev til Mr. Symmes, et par kilometer herfra. Jeg tror han ventet jeg skulle komme hit og fortelle hvordan jeg har det. Det ville fryde ham å tenke at det ville opprøre ‘Shelbygjengen’ som han kaller dem. Jeg reiser ganske nedslått hjem, skjønner du, som om alt var forbi. Jeg har forberedt meg litt, – og jeg har noen hjelpere; og, en eller annen dag, i løpet av en uke eller to er jeg blant de savnede. Be for meg, Eliza; kanskje den gode Herren vil høre deg.»

«Å, be selv, George, og stol på Ham der du går; så vil du ikke gjøre noe galt.»

«Å, be selv, George, og stol på Ham der du går; så vil du ikke gjøre noe galt.»

«Vel, nå, farvel,» sa George, tok Elizas hender, og så henne inn i øynene, uten å røre seg. De sto stille; og så var det de siste ordene, og hulking, og bitter gråt, – en slik avskjed de kan ta hvis håp om å møtes igjen er som et edderkoppnett, – og hustru og ektemann skilte lag.

KAPITEL IV

En kveld i Onkel Toms hytte

Onkel Toms hytte var et lite tømmerhus som lå tett ved «huset», som er den betegnelsen negeren utmerker sin herres bolig med.

Foran det lå et velstelt havestykke, der jordbær, bringebær, og en mengde fruktsorter vokste og trivdes hver sommer under omhyggelig pleie. Hele forsiden var dekket av en stor rød bignonia og en lokal roseart med mange blomster, som knapt lot en bit av de grove tømmerstokkene være synlige, der den slynget og vred seg oppover veggen. Her vokste også en mengde herlige stauder om sommeren, som ringblomster, petunia, firkløver, de fant alle et godt hjørne der de kunne utfolde sin skjønnhet, og var Tante Chloes fryd og stolthet.

La oss gå inn i bygningen. Kveldsmåltidet er over, og Tante Chloe, som ledet forberedelsene som sjefskokk, har overlatt kjøkkenets underoffiserer i oppgaven å rydde bort og vaske tallerknene, og har gått ut i sine egne hyggelige områder, for å «lage gubbens middag»; tvil derfor ikke på at det er henne du ser ved ilden, der hun står og ruger med ivrig oppmerksomhet over diverse fresende ting i en gryte, og rett som det er alvorlig konsentrert løfter lokket på en stekepanne, der det strømmer ut utvilsomme forvarsler om «noe godt». Hun har et rundt, svart, skinnende ansikt, så glinsende at det gir en tanke om at det kunne vært vasket over med eggehvite, som et av hennes egne tekjeks. Hele det runde ansiktet hennes stråler av tilfredshet og glede under den godt stivede rutete turbanen, og det har over seg, om vi må innrømme det, den lille anelse av sjenanse som anstår seg sjefskokken i nabolaget, som Tante Chloe allment var universelt holdt som og anerkjent for å være.

Sikkert er det at hun var kokk, og det til det innerste av sin sjel. Det fantes ikke en kylling eller kalkun eller and på tunet som ikke ble alvorlig når de så henne nærme seg, og åpenbart syntes å tenke over sin forestående ende; og sikkert var det at hun alltid tenkte på bunting, stuffing, og steking, noe som var ment å inngi skrekk i hvilket som helst fjærkre under solen. Hennes maiskake, i alle sine varianter av melkake, dodgers, muffins, og andre slag som er for mange til å nevne, var et utsøkt mysterium for alle mindre erfarne utøvere; og hun pleide å riste sine fete hofter med rettferdig stolthet og munterhet, når hun fortalte at den og den av hennes konkurrenter hadde forsøkt å nå til hennes høyder.

Når det kom folk til hennes hus, når det måtte ordnes kveldsmat og middag «med stil», vekket det all hennes sjels energi; og intet syn var mer velkomment for henne enn en bunke med reisekofferter som ble levert på hennes veranda, for da forutså hun nye anstrengelser og nye triumfer.

Men akkurat da så Tante Chloe ned i stekepannen; og vi vil forlate henne i den hyggelige beskjeftigelsen til vi er ferdige med bildet av hytta.

I et hjørne sto en seng, pent dekket med et snehvitt teppe; og ved siden av den var et gulvteppe av anseelig størrelse. På dette teppestykket tok Tante Chloe stilling; hun hadde så avgjort nådd livets middagshøyde; og teppet og sengen det lå ved siden av, og hele hjørnet, faktisk, ble behandlet med utsøkt omhu, og holdt, så langt det var mulig, på hellig avstand fra ødeleggende angrep og vanhelligelse fra småfolk. Faktisk var hjørnet stedets salong. I det andre hjørnet var det en seng av mye mer beskjeden størrelse, og øyensynlig beregnet på bruk. Veggen over ildstedet var pyntet med noen meget fine bibelske trykk, og et portrett av George Washington, tegnet og farvet på en måte som ganske sikkert ville overrasket helten, hvis han noen gang hadde støtt på dets like.

På en grov benk i hjørnet var et par ullhårede gutter med glitrende svarte øyne og fete, skinnende kinn opptatt med å overvåke de første spaserøvelsene til spedbarnet, som slik det vanligvis er tilfelle, besto i å komme opp på føttene, balansere et øyeblikk, og så gå overende, – hvert påfølgende feilslag ble møtt med voldsom jubel, som et avgjort tegn på begavelse.

Et bord, noe reumatisk i leddene, var dradd ut foran ilden og dekket med en duk; det pranget med kopper og skåler i utpreget strålende mønstre, og andre symptomer på at et måltid nærmet seg. Ved dette bordet satt Onkel Tom, Mr. Shelbys beste arbeider, som vi må avbilde for våre lesere, ettersom han skal bli helten i vår historie. Han var en stor, bredskuldret, kraftig bygget mann, gnistrende svart, og med et ansikt hvis rene afrikanske trekk var preget av alvor og forstand, og lyste av stor vennlighet og menneskekjærlighet. Hele skikkelsen uttrykte selvrespekt og verdighet, forenet med en ydmyk og tillitsfull holdning.

Han var i dette øyeblikket intenst opptatt med en tavle som lå foran ham, der han omhyggelig og langsomt prøvde å kopiere noen ord, og i denne operasjonen ble han overvåket av unge Massa George, en livlig, kløktig gutt på femten, som så ut til å forstå sin verdighet som lærer fullstendig.

«Ikke slik, Onkel Tom, – ikke på den måten,» sa han ivrig, da Onkel Tom tungnemt fikk halen på g’en med den gale siden ut; «det blir en q, forstår du.»

«Gubevars, blir det det?» sa Onkel Tom, og så på med en respektfull beundrende mine, mens hans unge lærer blomstrende skriblet utallige q’er og g’er til hans opplysning; og så tok han blyanten i sine store, tunge fingre, og begynte tålmodig om igjen.

«Så lett hvite folk alltid får til ting!» sa Tante Chloe, og stanset mens hun oljet en takke med en bit bacon på gaffelen, og så på unge Herr George med stolthet. «Som han kan skrive! Og lese, også! Og så kommer’n her om kveldene og lærer oss, – det er så intressant!»

«Men Tante Chloe, jeg blir så innmari sulten,» sa George. «Er ikke den kaken i kasserollen nesten ferdig?»

«Nesten ferdig, Massa George,» sa Tante Chloe, løftet lokket og stirret nedi, – «bruner seg vakkert – blir nydelig brun. Å! la meg stelle med den. Frua lot Sally prøve å lage noe kake forleden dag, bare for å lære det, sa’a. ‘Å, la det vær, Frue,’ sa jeg; det sårer virkelig følelsene mine, det, å se mat bli ød’lagt sånn! Kaka heva seg bare på ene sida – ingen form i det hele tatt – ikke mer enn skoen min – la det vær!»

Og med dette siste uttrykket for forakt for Sallys mangel på erfaring, vippet Tante Chloe lokket av bakekjelen, og viste en pent bakt pund-kake, som ingen baker i byen trengte skamme seg over. Ettersom dette tydeligvis var tilstelningens hovedelement, begynte Tante Chloe nå å streve rundt i middagsavdelingen for alvor.

«Dere der, Mose og Pete! Kom dere av veien, niggere! Forsvinn, Mericky, søte deg – mamma gir ungen sin litt kake, etter hvert. Nå, Massa George, ta nå vekk disse bøkene, og sett deg ned ved gubben min, så ska jeg ta opp pølsene, og ha den første plata med kaker på tallerknene deres på momangen.»

«De ville jeg skulle spise kveldsmat i huset,» sa George, «men jeg visste hva som var for godt for det, Tante Chloe.»

«Det gjorde du – det gjorde du, vennen min,» sa Tante Chloe, og stablet de rykende kakene på tallerkenen hans, «du visste den gamle tanta di ville spare det beste til deg. Å, slikt kunne en regne med fra deg! La vær!» Og med det ga tante George et puff med fingeren, ment å være enormt spøkefullt, og snudde seg igjen mot kjelen med stor fart.

«Nå til kaken,» sa Massa George, da aktiviteten i kjeleavdelingen hadde lagt seg litt, og med det viftet unggutten med en stor kniv over gjenstanden det var snakk om.

«Signe deg, Massa George!» sa Tante Chloe, i stort alvor, og tok ham i armen, «du kan’ke skjære den med den digre kniven! Du ville knuse den – enda så fint den har hevet seg. Her, jeg har en tynn gammel kniv, som jeg holder skarp til sånt. Se der! Deler seg så lett som en fjær. Et nå i vei – du finner ikke noe som slår det der.»

«Tom Lincoln sier,» sa George, med munnen full, «at deres Jinny er en bedre kokk enn deg.»

«De Lincoln-folka teller’ke stort, skal jeg si deg!» sa Tante Chloe foraktelig. «Jeg mener sammenligna med våre folk. De er bra nok på sitt enkle vis; men når det gjelder stil, så har de’kke peil på hva det er. Sett Massa Lincoln ved sida a Massa Shelby! Herregud! Og Fru Lincoln, – kan hu feie inn i rommet som frua mi, – så strålendes lissom, forstår du! Å, la vær! Ikke fortell meg noe om de Lincoln-folka!» – og Tante Chloe kastet med hodet som en som håpet hun visste noe om verden.

«Men jeg har nå hørt deg si,» sa George, «at Jinny var en ganske bra kokk.»

«Det har jeg sagt,» sa Tante Chloe, «jeg kan stå ved det. God, enkel, dagligdags mat, det er det Jinny lager; – lager godt brød, – koker pottitene lenge, – men maiskakene hennes er’kke no særlig, nei ikke’no særlig, men Jinnys maiskaker er greie nok, – men gubevars, når det gjelder de høyere gradene, hva kan hun gjøre? Ja, hu lager paier, – salter dem gjør hu, men hva med skorpene? Kan hu lage ordentlig marmorert deig, som smelter i munnen på deg, og fyker opp som en pute? Hør, jeg gikk over dit da Miss Mary var vekke for å bli gift, og Jinny hu bare viste meg bryllupspaiene. Jinny og jeg er gode venner, vet du. Jeg sa ikke et ord; men sannelig min hatt, Massa George! Jeg hadde ikke fått et sekunds søvn, ikke på en uke, hvis jeg hadde hatt en haug med paier som de der. De va’kke no tess i det hele tatt.»

«Jeg antar Jinny trodde de var riktig bra,» sa George.

«Ja så sannelig – det trodde hu! Der sto hu, og viste dem frem, så uskyldig, – det er bare det at Jinny ikke begriper. Gubedre, den familien er ingenting! Ingen kan vente at hu skal begripe! Det er’kke hennes feil. Å, Massa George, du veit ikke halvparten av fordelene du har med familien og oppveksten din!» Her sukket Tante Chloe, og himlet følelsesfullt med øynene.

«Det er sikkert og visst, Tante Chloe, at jeg skjønner paiene og puddingene her er et privilegium,» sa George. «Spør Tom Lincoln om jeg ikke galer som en hane til ham, hver gang vi møtes.»

Tante Chloe lente seg tilbake i stolen, og undte seg et hjertelig brøl av latter ved denne vittigheten fra den unge herren, hun lo så tårene trillet nedover de svarte, skinnende kinnene, og varierte øvelsen med å daske og puffe på Massa George, og be ham la vær, og sa at han var litt av en skrue – at han kunne ta livet av henne, og at han sikkert ville ta knekken på henne, ganske snart; og, mellom hver av disse bloddryppende spådommene brast hun i latter, hvert latteranfall lenger og sterkere enn det forrige, til George virkelig begynte å tro at han var en farlig vittig fyr, og at han måtte være forsiktig med å snakke «så vittig som han kunne».

«Og så sa du det til Tom, hva? Gubedre! De unge kan finne på det! Du skrøyt til Tom? Gubbedre! Massa George, du kunne få en kakerlakk til å le!»

«Ja,» sa George, «jeg sier til ham: ‘Tom, du skulle se noen av Tante Chloes paier; de er som de skal være,’ sier jeg.»

«Det er jo synd, det, at Tom ikke kunne,» sa Tante Chloe, i hvis menneskekjærlige hjerte Toms formørkede tilstand syntes å gjøre et sterkt inntrykk. «Du burde rett og slett be ham til midda her, en av dagene, Massa George,» tilføyde hun, «det ville være snilt av deg. Du veit det, Massa George, du burde’ke føle deg bedre enn noen andre, på grunn av fordelene du har, fordi alle fordelene våre er noe vi får i gave, og vi bør alltid huske det,» sa Tante Chloe, og så ganske alvorlig ut.

«Vel, jeg tenkt å be Tom hit, en gang i neste uke,» sa George, «gjør ditt beste, Tante Chloe, og vi skal få ham til å sperre opp øynene. Vi skal få ham til å spise så han ikke kommer over det på fjorten dager!»

«Ja – ja det er sikkert,» sa Tante Chloe frydefullt, «du skal få se. Herregud! Når jeg tenker på noen av middagene våre! Du husker den flotte kyllingpaien jeg lagde da vi ga den middagen for General Knox? Jeg og Frua, vi krangla nesten om skorpa. Jeg veit ikke å som går a damer av og te; men av og te, når noen har det største ansvaret på seg, kan du si, og er tottalt allvorlig og opptatt, bruker de tida på å drive omkring og blande seg inn! Nå, Frua, hu ville jeg sku gjøre det på den og den måten, og til slutt blei jeg ganske annterert, og så sier jeg: ‘Nå, Frue, bare se på de pene hvite henda dine, de lange fingra, som glitrer av ringer, som hvite liljer når doggen ligger på dem; og se på de svære svarte stubbete henda mine. Nå, tror du ikke Herren må ha ment at jeg skulle lage paiskorpe, og du sku være i spisestua?’ Såh! Jeg var akkerat så drøy som det, Massa George.»

«Og hva sa mor?» sa George.

«Si? – vel hu lo lissom i øya i – de store vakre øya; og hu sier: ‘Vel, Tante Chloe, jeg tror du har omtrent rett i det der’, og så gikk hu inn i spisestua. Hu burde slått meg i skallen for å være så frekk; men dette er det som skjedde – jeg kan’ke få no gjort med damer i kjøkkenet!»

«Vel, du gjorde det godt med den middagen, – jeg husker at alle sa det,» sa George.

«Gjorde jeg ikke? Og sto jeg ikke bak døra til spisestua akkerat den dagen? Og så jeg ikke generalen sende tallerkenen tre ganger for å få mer av akkurat den paien? – og, sier han: ‘De må ha en usedvanlig kokk, Mrs. Shelby.’ Gubedre! Jeg holdt på å sprekke.»

«Og den Generalen, han vet hva matlaging er,» sa Tante Chloe, og løftet seg opp i stolen med en ærverdig mine. «Svært hyggelig mann, Generalen! Han kommer fra en av de aller fineste familiene i gamle Virginia! Han vet hva som er hva, det gjør han, like godt som jeg gjør det – Generalen. Du skjønner, det er noen spisser i alle paier, Massa George; men det er ikke alle som veit hva de består a, eller åssen de bør være. Men Generalen, han veit; det veit jeg på åssen han snakka. Ja, han veit hva spisser er!»

Ved denne tid hadde Herr George kommet til det stadiet til og med en gutt kan komme til (under usedvanlige omstendigheter, når han virkelig ikke kan få i seg en bit til), og derfor var han i stand til å legge merke til alle de ullhårede hodene og de glitrende øynene i det motsatte hjørnet, som sultent betraktet det de drev med.

«Kom hit, dere Mose, Pete,» sa han, brøt av generøse biter, og kastet dem til dem; «dere vil ha litt, vil dere ikke? Kom, Tante Chloe, bak noen kaker til dem.»

Og George og Tom flyttet seg til et behagelig sete i hjørnet ved pipen, der Tante Chloe, etter å ha bakt en solid stabel med kaker, tok barnet sitt på fanget, og begynte å fylle dets munn og sin egen, og sende til Mose og Pete, som syntes å fortrekke å fortære sin del mens de rullet rundt på gulvet under bordet, kilte hverandre, og av og til trakk i barnets tær.

«Å gi dere nå!» sa moren, mens hun nå og da leverte et spark med bena under bordet, når munterheten ble for uregjerlig. «Kan dere ikke oppføre dere ordentlig når hvite folk kommer og besøker dere? Stopp det der, hører dere? Dere får passe dere, ellers skal jeg senke dere et hakk, når Massa George har dradd!»

Hvilken mening som skjulte seg bak den fryktelige truselen, er det vanskelig å ha noen formening om; men sikkert er det at den skrekkelige ubestemmeligheten ved den syntes å gjøre svært lite inntrykk på de unge synderne.

«Rolig, nå», sa Onkel Tom, «de er så fulle av rykninger hele tia, de kan’ke oppføre seg.»

Nå kom guttene frem under bordet, og, med hender og ansikter oversmørt med melasse, begynte de å kysse spedbarnet voldsomt.

«Forsvinn med dere!» sa moren, og skjøv ullhodene deres bort. «Dere kommer til å henge sammen, og aldri komme løs fra hverandre, hvis dere holder på på det viset. Gå til bekken og vask dere!» sa hun, og fulgte opp utbruddene med et klask, som lød svært voldsomt, men som bare syntes å få ungene til å bryte ut i nye latterutbrudd, der de tumlet hodekulls over hverandre ut av døren, mens de formelig skrek av munterhet.

«Har du noen gang sett så irriterende unger?» sa Tante Chloe, nokså overbærende, mens hun tok opp et gammelt håndkle, spart for slike nødssituasjoner, helte litt vann fra den sprukne tepotten på det, og begynte å gni melassen av spebarnets ansikt og hender; og da hun hadde pusset det til det skinte, satte hun det ned i Toms fang, mens hun satte i gang med å rydde bort kveldsmaten. Barnet brukte pausene til å trekke Tom i nesen, klore ham i ansiktet, og begrave de lubne hendene i ullhåret hans, og den siste operasjonen syntes å gi henne særlig glede.

«Æ’kke hu e fin ei?,» sa Onkel Tom, og holdt barnet ut fra seg for å få fullt overblikk; så reiste han seg, satte henne på sin brede skulder, og begynte å leke og danse med henne, mens Massa George viftet mot henne med lommetørkleet, og Mose og Pete, som nå var kommet tilbake igjen, brølte og satte etter henne som bjørner, til Tante Chloe erklærte at de «fikk huet til å dette av skuldra hennes» med alt bråket sitt. Ettersom, ifølge hennes egen erklæring, denne kirurgiske operasjonen var noe som forekom daglig i hytta, avbrøt ikke dette utsagnet munterheten på noen måte, før alle hadde brølt og tumlet og danset seg ned i en tilstand av ro.

«Vel, jeg håper dere er ferdige nå,» sa Tante Chloe, som hadde vært travelt opptatt med å trekke frem en grov boksaktig trilleseng; «og nå, dere Mose og Pete, kom dere inn der; for vi skal ha et møte her.»

«Å mamma, vi ha’ løst. Vi vil være med på møtet, – det er så moro med møte. Vi liker’e.»

«Tutt tutt, Tante Chloe, puff den under, og la dem sitte oppe,» sa Massa George bestemt, og ga den grove innretningen et puff.

Tante Chloe, som hadde berget ansikt, syntes høylig fornøyd med å skyve tingen under, og mens hun gjorde det, sa hun: «Vel, det kan kanskje være bra for dem.»

Huset samlet seg nå til en komité bestående av alle, for å overveie ordningen av møtet og sitteplassene.

«Åssen vi skal ordne det med stoler nå, veit ikke jeg,» sa Tante Chloe. Ettersom møtet var blitt holdt hos Onkel Tom hver uke, i uendelig lang tid, uten noen flere stoler, lå det en viss oppmuntring i håpet om å finne en umiddelbar løsning.

«I forrige uke sang gamle Onkel Peter begge beina av den eldste stolen,» sa Mose.

«Hold opp med det! Jeg er sikker på du trakk dem ut; det vanlige spetaklet ditt,» sa Tante Chloe.

«Vel, den står, hvis du bare kjører den opp mot veggen!» sa Mose.

«Da må ikke Onkel Peter sitte i den, for han vipper alltid når han begynner å synge. Han vippa nesten over hele rommet, forleden kveld,» sa Pete.

«Herregud! Få’n inn, da,» sa Mose, «og så setter’n i gang: ‘Kom helgener og syndere, hør hva jeg sier’ – og så fortsetter’n» – og Mose imiterte nøyaktig den gamle mannens nasale stemme, mens han rullet på gulvet, for å illustrere den antatte katastrofen.

«Kom nå, vær skikkelig, oppfør deg,» sa Tante Chloe; «du sku skamme deg!»

Massa George sluttet seg imidlertid til den lattermilde synderen, og erklærte avgjort at Mose var «sjefen».

Så den moderlige formaningen syntes ikke å ha noen virkning.

«Vel, gammer’n,» sa Tante Chloe, «du får rulle inn tønnene.»

«Mors tønner er som de til den enka som Massa George leste om i den gode boken, – de slår aldri feil,» sa Mose til Pete.

«Jeg er sikker på at en av dem datt sammen forrige uke», sa Pete, «så hele sangeren kollapsa; den der, var det ikke den?»

Under dette sidesnakket mellom Mose og Pete, var to tomme tønner blitt rullet inn i hytta, og sikret fra å rulle med stein på hver side, planker ble lagt over dem, og dette arrangementet, sammen med at visse kar og spann ble snudd opp ned, fullførte til sist forberedelsene.

«Massa George leser så fint, jeg er sikker på han vil bli og lese for oss,» sa Tante Chloe, «det vil bli så mye mer interessant, på et vis.»

George sa seg mer enn villig til det, for en gutt er alltid klar til alt som gir ham oppmerksomhet.

Rommet var snart fylt av en blandet forsamling, fra den gamle gråhårede patriarken på åtti, til den unge piken og gutten på femten. Litt harmløs sladder utspant seg, om forskjellige saker, som hvor gamle tante Sally fikk det nye røde lommetørkleet sitt fra, og at «Frua skulle gi Lizzy den prikkete musselinskjolen, når hu hadde fått den nye kjolen sydd», og at Massa Shelby tenkte på å kjøpe en ny fole, en fuks, som ville bli et tillegg til alle stedets herligheter. Noen få av menigheten tilhørte familier som hadde det vanskelig, og hadde fått tillatelse til å delta, og bragte inn forskjellige biter med informasjon, om hva som ble sagt og gjort i huset og på stedet, informasjon som sirkulerte så fritt som den samme type skillemynt gjorde i høyere sirkler.

Etter en stund begynte sangen, til tydelig glede for alle som var til stede. Ikke engang all ulempen ved nasal intonasjon kunne forhindre virkningen av de naturlig fine stemmene, i sanger som både var ville og åndfylte. Av og til stammet ordene fra de velkjente og vanlige salmene som ble sunget i kirker i omegnen, og av og til var de av en villere, mer ubestemt karakter, samlet opp på teltmøter.

Koret på en av dem, som gikk som følger, ble sunget med stor energi og salvelse:

«Dø på kampplassen,

dø på kampplassen,

salig min sjel.»

I en annen spesiell favoritt ble disse ordene ofte gjentatt –

«Å, jeg drar til herligheten – drar du med meg?

Ser du ikke englene vinke, og kalle på meg?

Ser du den gylne byen, og den evige dag på vei?

Der var andre, som ustanselig nevnte «Jordans bredder», og «Kanaans marker» og «Det Nye Jerusalem», for negerens sinn, fullt av lidenskap og fantasi, fester seg alltid ved salmer og uttrykk med et levende og billedlig innhold; og mens de sang, lo noen, og noen gråt, og noen klappet i hendene, eller utvekslet gledesstrålende håndtrykk, som om de alt hadde nådd frem til den andre elvebredden.

Forskjellige formaninger fulgte, eller beretninger om erfaringer, og blandet seg med sangen. En gammel gråhåret kvinne, langt over arbeidsalder, men høyt skattet som en slags kronikk om fortiden, reiste seg, og sa, lenet til stokken –

«Vel, barn! Vel, jeg er kjempeglad for å høre dere alle sammen og se dere alle igjen, for jeg veit ikke når jeg drar til herligheta; men jeg har nå gjort meg klar, unger; det kjennes som jeg har pakka ferdig den lille bylten min, og fått kysa på, jeg venter bare på at skyssen ska komme og hente meg hjem; av og te, om natta, syns jeg at jeg hører hjula rulle, og jeg ser ut hele tida; så hold dere klar, dere også, for jeg skal si dere alle sammen, unger,» sa hun mens hun slo staven hardt i gulvet, «den derre herligheta er svære greier! Det er svære greier, unger, – dere veit ingenting om’n, – den er vidunderlig!»

Og det gamle vesenet satte seg, med tårene strømmende, mens hele sirkelen stemte i –

«Å Kanaan, store Kanaan,

jeg er på vei til Kanaan.»

Massa George leste, på oppfordring, de siste kapitlene av Åpenbaringen, ofte avbrutt av utbrudd som «For noen greier!» «Hør på det der!» «Bare tenk på det!» «Kommer alt det til å hende?» «Det kommer te å hende, vær du sikker!»

George, som var en oppvakt gutt, og godt opplært i religiøse saker av sin mor, og som så at han var gjenstand for alminnelig beundring, kastet inn sine egne utlegninger fra tid til annen, med adskillig alvor og tyngde, noe som bragte beundring fra de unge og velsignelser fra de gamle; og det ble enighet blant alle om at «en prest kunne ikke legge det ut bedre enn han gjorde», at «det var helt forbløffende»!

Onkel Tom var en slags patriark i religiøse ting i nabolaget. Ettersom han av naturen hadde en mentalitet der det moralske kom i første rekke, sammen med en større bredde i og en større kultivering av sinnet enn den hans trosfeller hadde oppnådd, ble han sett opp til med stor respekt, som en slags prest blant dem; og den enkle, hjertelige, ærlige formen utlegningene hans tok, kunne ha virket oppbyggelig på selv bedre utdannede personer. Men det var i bønn han spesielt utmerket seg. Ingenting kunne overgå den rørende enkelheten, det barnlige alvoret i hans bønn, beriket av Skriftens språk, som syntes å ha smidd seg så fullstendig fast i hans vesen at det var blitt en del av ham, og falle fra leppene hans uten stans; i den fromme gamle negerens språk gikk hans bønn «rett opp». Og hans bønn virket alltid slik på forsamlingens religiøse følelser, at det ofte syntes å være fare for at den ville bli helt borte i overfloden av respons som brøt ut overalt omkring ham.

Mens denne scenen utspilte seg i mannens hytte, utspant det seg en helt annen i herrens omgivelser.

Handelsmannen og Mr. Shelby satt sammen i spisestuen vi før har nevnt, ved et bord dekket med papirer og skrivesaker.

Mr. Shelby var travelt opptatt med å telle bunter med regninger, og etter som de ble talt, skjøv han dem over til handelsmannen, som også talte dem.

«Alt i orden,» sa handelsmannen; «og nå kommer vi til signeringen av disse herre her.»

Mr. Shelby trakk fort salgspapirene over til seg, og signerte dem, som en mann som skynder seg med et ubehagelig gjøremål, og skjøv dem så over med pengene. Fra en velbrukt lommebok trakk Haley frem et pergament, så over det et øyeblikk, og leverte det til mr. Shelby, som tok imot det med et uttrykk av tilbakeholdt iver.

«Vel, nå er det gjort!» sa handelsmannen, og reiste seg.

«Det er gjort!» sa Mr. Shelby tankefullt; og mens han trakk et langt pust, gjentok han: «Det er gjort!» «De ser’kke mye fornøyd ut, akkerat,» sa handelsmannen. «Haley,» sa Mr. Shelby, «jeg håper De vil huske at De lovet, på Deres ære, at De ikke ville selge Tom, uten å vite hva slags hender han kommer i.»

«Vel, Dere har akkurat gjort det,» sa handelsmannen.

«Omstendigheter tvang meg, det vet De godt,» sa Shelby stivt.

«Vel, De vet, de kan tvinge meg også,» sa handelsmannen. «Åssen det nå er, jeg skal gjøre mitt beste for å skaffe Tom en god plass; når det gjelder spørsmålet om jeg behandler ham dårlig, trenger De ikke være det grann redd. Hvis det er noe jeg takker Herren for, er det at jeg aldri er det minste grusom.»

Etter fremførelsen handelsmannen tidligere hadde gitt av sine humane prinsipper, følte ikke Mr. Shelby seg videre beroliget av disse erklæringene; men, ettersom de var de beste forsikringene saken bød på, lot han handelsmannen gå i stillhet, og unte seg en ensom sigar.