Frances H. Burnett

LILLE LORD
FAUNTLEROY

ROMAN

Oversatt av
Torsein Bume Høversad

Etterord ved
Elisabeth Skjervum Hole

TRANSIT 2012

© Transit AS 2012

Originaltittel: Little Lord Fauntleroy

Utgitt første gang 1886

Omslag: Aina Griffin og Susanne Brochmann

ISBN 978-82-7596-095-3 [papirbok]

ISBN 978-82-7596-279-7 [epub]

E-post: transit@transit.no

Internett: www.transit.no

Innkjøpt av Norsk kulturråd

1 EN STOR OVERRASKELSE

Cedric selv ante ingenting om det. Ingen hadde noen gang nevnt et ord om det for ham. Han visste jo at pappaen hans hadde vært engelskmann, for det hadde mammaen hans fortalt, men han var så liten da pappa døde at han ikke husket stort om ham, annet enn at han var stor og hadde blå øyne og lang bart, og at det var kjempegøy å få ri på skuldrene hans. Siden pappa døde, hadde Cedric skjønt at det var best å ikke si noe om ham til mamma. Da faren ble syk, var Cedric blitt sendt bort, og da han kom tilbake, var allting over, og moren, som også hadde vært veldig syk, hadde så vidt begynt å kunne sitte i stolen sin ved vinduet. Hun var blek og tynn, og ingen smilehull var igjen i det nydelige ansiktet; øynene var store og sørgmodige, og hun var kledd helt i svart.

«Kjæreste,» sa Cedric (det hadde pappa alltid kalt henne, så den lille gutten hadde lært å si det samme), «Kjæreste, er pappa bedre nå?»

Han merket at armene hennes skalv, så han snudde på krøllhodet og så henne inn i ansiktet. Der så han noe som fikk det til å kjennes som om han måtte gråte.

«Kjæreste,» sa han, «er han bra?»

Brått forsto det kjærlige lille hjertet hans at det var best han slo armene om halsen på henne og kysset henne om og om igjen og la det myke kinnet sitt inntil hennes, så det gjorde han, og hun la ansiktet ned mot skulderen hans og gråt sårt og holdt om ham som om hun aldri mer kunne slippe.

«Ja, han er bra,» hulket hun, «nå er han helt, helt bra, men vi – vi har ingen andre enn hverandre. Bare, bare hverandre.»

Da skjønte han, liten som han var, at den store, flotte, unge pappaen hans aldri mer kom tilbake, at han var død, for det hadde han hørt om andre som var, enda han ikke helt forsto hva det underlige var som hadde ført til all denne sorgen. Siden mamma alltid gråt når hun snakket om pappa, bestemte han seg i all stillhet for at det var best ikke å nevne ham så ofte, og han skjønte også at det var bedre om hun ikke fikk sitte aldeles taus og urørlig og stirre inn i ilden eller ut av vinduet. Han og mammaen hans kjente svært få mennesker og levde nok et svært ensomt liv, selv om Cedric ikke visste det var ensomt før han ble større og hørte hvorfor det aldri kom noen på besøk. Da fikk han vite at den pene mammaen hans var foreldreløs og hadde vært helt alene i verden da pappa giftet seg med henne. Hun levde som selskapsdame for en rik gammel dame som ikke var noe snill mot henne, og en dag hadde kaptein Cedric Errol kommet på besøk der og sett henne styrte opp trappen med øyenvippene fulle av tårer, og da så hun så søt og uskyldig og trist ut at kapteinen ikke kunne glemme henne. Og etter at mangt og mye rart hadde skjedd, ble de bedre kjent og veldig glad i hverandre og giftet seg, enda det giftermålet gjorde mange mennesker sinte på dem. Den sinteste av alle var kapteinens far, som bodde i England og var en meget rik og viktig gammel adelsmann med meget dårlig humør, og dessuten meget sterk avsky for Amerika og amerikanere. Han hadde to andre sønner også som var eldre enn kaptein Cedric, og etter loven var det den eldste av disse som skulle arve de rike og storslagne titlene og familiegodsene. Om den eldste døde, ville nestemann arve, så selv om kaptein Cedric var født inn i en fornem familie, var det små utsikter til at han skulle bli særlig rik selv.

Men det hadde seg slik at naturen hadde skjenket den yngste sønnen gaver hun ikke hadde unt hans eldre brødre. Ansiktet var vakkert og figuren fin, sterk og smidig, smilet var lyst og stemmen blid og munter, og han var modig og generøs, med verdens varmeste hjerte og evnen til å vinne alles vennskap. Slik var det ikke med brødrene hans. Ingen av dem var noe for øyet, og ikke særlig snille eller skarpe heller. Som kostskolegutter var de upopulære; som studenter ga de blaffen i studiene, sløste bort både tid og penger og vant ingen virkelige venner. For den gamle jarlen, far deres, var de til konstant skuffelse og ydmykelse; arvingen hans var ingen pryd for sitt edle navn og tegnet heller ikke til å bli til annet enn en egoistisk, ubetydelig noksagt av en mann, blottet for mandige eller edle egenskaper. Det var bittert for jarlen at den sønnen som bare var nummer tre, og bare skulle arve en mindre formue, skulle være den med alle gavene, all sjarmen, all styrken og skjønnheten. Det hendte han nesten hatet den flotte unge mannen, som liksom hadde fått alle de godene som burde fulgt den storslagne tittelen og de rike godsene. Og likevel, innerst inne i sitt stolte, steile, gamle hjerte, kunne han ikke la være å bry seg mest om sin yngste sønn. Det var i et anfall av ergrelse han sendte ham på reise i Amerika, så slapp han da den konstante irritasjonen over å se kontrasten til brødrene, som nettopp på den tiden skaffet ham adskillig besvær med sine villmannsvaner.

Men etter et halvt års tid begynte han å føle seg ensom og lengtet i sitt stille sinn etter å se sønnen igjen, så han skrev til kaptein Cedric og kommanderte ham hjem. Brevet krysset det brevet kapteinen akkurat hadde skrevet til sin far, hvor han fortalte at han var blitt glad i en nydelig amerikansk pike og ville gifte seg med henne. Da jarlen fikk det brevet, ble han rasende. Bråsint hadde han alltid vært, men aldri i sitt liv hadde han eksplodert slik han gjorde da han leste det. Kammertjeneren, som var til stede, trodde Hans nåde skulle få et apoplektisk anfall, så vill av sinne var han. I en time raste han som en tiger, og så satte han seg ned og skrev til sønnen. Han befalte ham å aldri mer sette foten i sitt fedrenes hjem og aldri mer skrive til sin far eller sine brødre. Han skrev at han fikk leve hvor han lystet og dø hvor han lystet, men at han for all fremtid var bannlyst fra familien, og aldri så lenge han levde kunne vente noen hjelp fra sin far.

Kapteinen ble svært bedrøvet da han leste det brevet. Han var veldig glad i England og elsket sitt skjønne barndomshjem; til og med sin krakilske gamle far hadde han elsket og hatt medfølelse med for hans skuffelser, men han forsto at det ikke var noen varme i vente fra den kanten i fremtiden. I førstningen visste han knapt hva han skulle finne på; han var ikke oppdratt til å finne seg noe yrke og manglet totalt forretningserfaring, men mot hadde han, og nok av besluttsomhet. Så han solgte sin offisersbestalling i den engelske hæren, fant seg, etter en del vansker, en stilling i New York og giftet seg. Forandringen fra det gamle livet i England var drastisk, men han var ung og lykkelig og håpet at hardt arbeid med tiden skulle føre til store ting. Han fikk seg et lite hus i en stille gate, og der ble den lille sønnen hans født, og allting var så muntert og så morsomt, i all sin enkelhet, at han ikke et øyeblikk angret på ekteskapet med den rike, gamle damens nydelige selskapsdame, bare for at hun var så søt, og han elsket henne og hun elsket ham. Og søt var hun virkelig, og den lille gutten hennes liknet både på henne og sin far. Billig og blygsomt som det lille hjemmet var, var det som om verden aldri hadde sett et lykksaligere barn. For det første var han bestandig frisk, så ingen hadde noensinne noe bry med ham; for det andre var han så blid til sinns og inntagende av vesen at han var til glede for alle; og for det tredje var han så nydelig at det var rene skilderiet. Dette var ikke noe flintskallet spedbarn, å nei; han her møtte livet med massevis av bløtt, fint, gullgult hår som kruset seg i tuppene og falt i luftige krøller før han var halvåret gammel. Han hadde store, brune øyne, lange øyenvipper og et elskelig lite fjes, og så sterk en rygg og så flotte og staute ben at da han var ni måneder, kunne han plutselig gå. Og så pent oppførte han seg, til spedbarn å være, at det var en fornøyelse å bli kjent med ham. Det var som om han trodde at enhver var hans venn, og når noen snakket til ham, der han lå i vognen sin på gaten, kunne han sende den fremmede et søtt, alvorlig blikk fra de brune øynene og følge det opp med et herlig, vennlig smil. Og følgen var jo at det ikke var et menneske i nabolaget rundt smågaten han bodde i – om det så var kolonialhandleren på hjørnet, som alle kjente som verdens sureste vesen – som ikke ble glad for å se ham og snakke med ham. Og for hver måned eldre han ble, ble han bare vakrere og mer interessant.

Da han ble stor nok til å gå tur med barnepiken, i sin lille, hvite kilt og store, hvite hatt bakpå gullkrøllene og med den lille trillen sin på slep, var han så fin og sterk og blussende at ingen kunne unngå å legge merke til ham. Barnepiken pleide å komme hjem og fortelle mammaen hans om alle damene som hadde stoppet med vognene sine for å se på og snakke med ham, og hvor begeistret de ble når han svarte på sitt blide, lille vis, som om han hadde kjent dem bestandig. Det var det aller mest tiltrekkende ved ham, denne blide, uredde, pussige evnen hans å bli venner med folk. Jeg tror det bunnet i hans tillitsfulle natur og det gode, lille hjertet som følte med alle og bare ville at alle skulle ha det like trivelig som han selv helst ville. Dermed hadde han svært lett for å forstå andre menneskers følelser. Og kanskje den evnen også hadde vokst frem i ham fordi han hadde levd så tett på faren og moren sin, som alltid var kjærlige og omtenksomme og vennlige og veloppdragne. Aldri hadde han hørt noen hjemme si et uvennlig eller uhøflig ord, og alltid var han blitt møtt med kjærlighet og kjærtegn og god behandling, og slik var hans egen barnslige sjel blitt fylt av godhet og uskyldig varme. Han hadde aldri hørt mammaen sin kalt ved annet enn søte og kjærlige navn, så derfor brukte han de samme selv når han snakket til henne. Han hadde alltid sett pappaen sin være omtenksom og oppmerksom mot henne, så slik lærte han å være god mot henne, han òg.

Så da han skjønte at pappa aldri mer kom tilbake og så hvor fryktelig trist mamma var, demret det gradvis for det snille, lille hjertet hans at han måtte gjøre så godt han kunne for å gjøre henne glad. Han var ikke stort mer enn en smårolling, men den tanken sto klart for ham hver gang han kløv opp på kneet hennes og kysset henne og la krøllhodet inn mot halsen hennes, og når han kom med lekene og billedbøkene sine og viste henne, og når han puttet seg stillferdig inntil henne når hun hadde lagt seg på sofaen. Han var ikke gammel nok til å vite om andre ting å gjøre, så han gjorde det han kunne, og var til større trøst for henne enn han selv forsto.

«Å, Mary,» hørte han henne en gang si til den gamle tjenestepiken, «jeg tror han prøver å hjelpe meg, på sitt uskyldige, lille vis – nei, jeg er sikker på det. Han ser på meg så kjærlig og undrende iblant, som om han synes synd på meg, og så kommer han og stryker på meg eller vil vise meg noe. Han er slikt et lite mannfolk, jeg tror faktisk han vet hva han gjør.»

Etter som han ble eldre, fikk han mange pussige, små særegenheter som både moret og interesserte folk. For moren sin var han så godt selskap at hun knapt brydde seg om andres. De pleide å spasere sammen og snakke sammen og leke sammen. Han var ikke store karen da han lærte å lese, og siden pleide han å ligge på teppet foran peisen om kvelden og lese høyt – historier iblant, og iblant faktisk avisen; og da var det ikke sjelden Mary, ute på kjøkkenet, kunne høre fru Errol le og fryde seg over de pussige tingene han sa.

«Og det skal væra visst,» som Mary sa til kolonialhandleren, «ingen kan vel lavvær å le ta raritetene hanses – også så veslevoksent som’n snakker! Tenk, den kvelden ny-presidenten vart nominert, så kom’n ut på kjøkkenet til meg og stilte seg foran peisen og såg ut som reine skilderiet, der’n sto med henda i dem småe lommene og det uskyldige vesle fjeset så alvorlig som en dommer, og sier til meg: ’Mary,’ sier’n, ‘jeg er veldig ingtresert i valget,’ sier’n. ‘Jeg er ’publikaner, og det er Kjæreste òg. Er du ’publikaner, Mary?’ ‘Nei takk som spør,’ sier jeg, ‘jeg er demmekrat så god som noen!’ Og da sender’n meg et blikk som går rett til hjertet, og så sier’n: ‘Mary,’ sier’n, ‘detta landet går rett i hundene.’ Og sea har det ikke gått en dag ’n ikke har kommi og argelert om at jeg må legga om pol’tikken min.»

Mary var svært glad i ham, og stolt av ham òg. Hun hadde vært hos moren hans siden han ble født, og etter farens død hadde hun vært kokke og tjenestepike og barnepike og alt annet også. Hun var stolt av den smidige, sterke lille kroppen og det veloppdragne vesenet, og spesielt stolt av det skinnende, krøllete håret som bølget seg over pannen og falt i herlige små dårelokk er ned på skuldrene. Hun jobbet gjerne både sent og tidlig for å hjelpe moren å sy de små dressene hans og holde dem i orden.

«Er’e ’ristokratisk det er snakk om?» kunne hun si. «Da sku’ jeg likt å sett den ungen på 5. Avenue som ser ut som han og ter seg så pent som han. Og enten det er mann hell kvinne hell barnsunge, så snur’em seg og glor etter’n der’n går i sin lille beta svart fløyel etter mor si sin avlagte kjole, og det lille huet rakt, og krøllhåret som flakser og skinner. En liten lord er det’n ser ut som.»

Cedric visste ikke at han så ut som en liten lord, for han visste ikke hva en lord var. Den beste vennen hans var kolonialhandleren på hjørnet – den sure kolonialhandleren, som aldri var sur mot ham. Han het herr Hobbs, og ham hadde Cedric stor beundring og respekt for. Han mente dette måtte være en svært rik og mektig mann, siden han hadde så mange ting i butikken sin – svisker og fikener og appelsiner og kjeks – og hest og vogn hadde han òg. Cedric var glad i melkemannen og bakeren og eplekonen, men det var herr Hobbs han likte best og var på så fortrolig fot med at han besøkte ham hver dag, og ofte ble sittende lenge og diskutere hva det nå var å diskutere den dagen. Det var faktisk overraskende hvor mye de fant å snakke om – Fjerde juli, for eksempel. Når de begynte å snakke om Fjerde juli, ville det omtrent ingen ende ta. Herr Hobbs hadde meget lave tanker om ‘de derre britene’ og fortalte hele historien om Revolusjonen, med riktig så fabelaktige og patriotiske beretninger om fiendens nederdrektighet og de revolusjonære heltenes mot, og siterte i tillegg generøst fra Uavhengighetserklæringen. Cedric ble så oppspilt at øynene skinte og kinnene ble røde og krøllene gnukket og floket til en gul høysåte. Når han kom hjem, var det så vidt han orket å vente til han hadde spist middag, så ivrig var han etter å fortelle mammaen sin det hele. Det var nok kanskje herr Hobbs som først tente hans interesse for politikk. Herr Hobbs var glad i å lese aviser, så Cedric fikk høre mye om hva som foregikk i Washington, og herr Hobbs opplyste ham gjerne om presidenten gjorde jobben sin eller ikke. Og en gang var det valg, og det var riktig storveies, og hadde det ikke vært for herr Hobbs og Cedric, ville landet antakelig gått i hundene. Herr Hobbs tok ham med for å se på et digert fakkeltog, og mange av mennene som gikk med fakler husket etterpå en tykk mann som sto ved en lyktestolpe og bar på skuldrene en kjekk, liten gutt som kauket og viftet med luen.

Det var ikke lenge etter dette valget, da Cedric var mellom syv og åtte år gammel, at det meget merkverdige skjedde som førte til den utrolige forandringen i livet hans. Det var dessuten ganske pussig at den dagen det skjedde, hadde han sittet og snakket med herr Hobbs om England og dronningen, og herr Hobbs hadde brukt nokså harde ord om aristokratiet; særlig var han forarget på jarler og markier. Dette var en het formiddag, og da Cedric var ferdig med å leke krig med noen venner, gikk han inn i butikken for å hvile, og der fant han herr Hobbs sterkt fortørnet over en artikkel i Illustrated London News med et bilde av noe seremonielt ved hoffet.

«Hå,» sa han, «slik driver de på nå, ja, men det skal de få nok av en vakker dag, når de de har tråkka på reiser seg og sprenger dem i fillebiter – jarler og markier og hele sulamitten! Det kommer, og de kan bare vente seg!»

Cedric hadde som vanlig vaglet seg på den høye krakken, skjøvet hatten bakover og stukket hendene i lommene som en beskjeden hyllest til herr Hobbs.

«Har du truffet mange markier, herr Hobbs?» spurte han. «Og jarler?»

«Nei,» svarte herr Hobbs indignert, «neiggu om jeg har. Jeg skulle likt å tatt en av dem her inni min butikk! Neiggu om jeg vil ha noen grådig tyrann sittendes her på mine kjekstønner, nei!»

Denne sentensen var han så fornøyd med at han så seg stolt om og tørret seg i pannen.

«Kanskje de bare er jarler fordi de ikke vet bedre,» sa Cedric, som følte en viss medynk med deres uheldige situasjon.

«Hå, ikke de derre, nei!» sa herr Hobbs. «De elsker det! De har det i blodet. Nei, det der er en ussel bande.»

Det var midt i denne samtalen at Mary dukket opp. Cedric tenkte hun kanskje kom for å kjøpe litt sukker, men det var ikke derfor. Hun virket nesten blek, som om hun var oppspilt over noe.

«Kom hjematt, venn’ min,» sa hun. «Frua vil ha tak i deg.»

Cedric hoppet ned fra krakken sin. «Vil hun at jeg skal gå tur med henne?» spurte han. «Adjø da, herr Hobbs. Jeg kommer snart igjen.»

Men Marys uttrykk var overraskende; hun glodde på ham nærmest lamslått, og han lurte på hvorfor hun stadig vekk ristet på hodet. «Hva er det for noe, Mary?» sa han. «Er det at det er så varmt?»

«Nei,» sa Mary, «men det er no’ mystifistisk som skjer.»

«Har Kjæreste fått hodepine av solen?» spurte han bekymret.

Men det var ikke dét heller. Da han kom hjem, sto det en kupévogn foran ytterdøren, og i den lille stuen var det noen som snakket med mammaen hans. Mary skyndte seg opp med ham, fikk på ham den beste sommerdressen, i kremhvit flanell med det røde skjerfet om livet, og kjemmet ut krøllene.

«Hå, lorder, nå, jasså?» hørte han henne si. «Og adel og herremenner. Isj og husj og styggen ta døm! Nei, lorder – fysj og føy!»

Det var riktig så mystisk, men han var sikker på at mamma ville fortelle hva alt oppstyret dreide seg om, så han lot Mary fortsette å sukke og stønne uten å spørre for mye. Da han var ferdig kledd, løp han ned trappen og inn i stuen. Der satt en høy, tynn gammel herre med skarpt ansikt i en lenestol. Moren sto like ved; hun var blek, og han så at hun hadde tårer i øynene.

«Å, Ceddy!» utbrøt hun, og hun kom løpende bort til den lille gutten sin, slo armene om ham og kysset ham, men som om hun var litt engstelig og bekymret. «Å, søte, snille Ceddy!»

Den høye, gamle herren reiste seg fra stolen og mønstret Cedric med et skarpt blikk. Mens han stirret, gned han seg over den tynne haken med en knoklet hånd. Han virket slett ikke misfornøyd med det han så.

«Jaha,» sa han langsomt, da han omsider sa noe. «Så dette er altså lille lord Fauntleroy.»