Helt eventyrlig

27 eventyr fra
Asbjørnsen og Moe

Gjenfortalt av
Hilde Eskild og
Benedicte Hambro

GANESA FORLAG

Utgitt med støtte fra Leser søker bok

Norsk utgave © 2013 Ganesa Forlag AS

Elektronisk utgave 2013

Omslag og illustrasjoner:

Mette E. Gundersen / Substansdesign.com

Elektronisk tilrettelegging: eBokNorden as

ISBN 978-82-7895-082-1 (epub)

Foreligger også som papirutgave:

ISBN 978-82-7895-081-4 (trykt)

Ganesa Forlag AS

www.ganesa.no/forlag

Innhold

Troll og andre vesener

Gullfuglen

Askeladden som spiste om kapp med trollet

Smørbukk

Soria Moria

Tobakksgutten

Huldra

Nissen

Troll og andre vesener

Gullfuglen

Det var en gang en konge.

Han hadde en hage, og der sto det et epletre.

Det vokste ett gulleple på treet hvert år.

Men hvert år forsvant eplet.

Ingen visste hvem som tok det.

Kongen sa til sine tre sønner:

– Den som finner tyven, skal få riket mitt når jeg dør.

Den eldste sønnen prøvde først.

Han satt under treet og passet på gulleplet.

Plutselig kom det en gullfugl.

Den lyste som en sol i natten.

Gutten ble redd og løp hjem.

Neste morgen var eplet borte.

Den eldste sønnen ville nå dra og lete etter gullfuglen.

Gutten fikk med seg niste og la i vei.

Etter en stund tok han en pause og fant fram maten.

Da kom det en rev bort til ham.

– Kjære, gi meg litt mat, ba reven.

– Nei, jeg trenger maten selv, svarte gutten.

– Ja, ja, hvis det er slik du vil ha det,

sa reven og tuslet bort.

Gutten kom til en stor by og lette etter et sted å bo.

Han fant et vertshus der det var fest hele tiden.

Han likte livet på vertshuset og ble der.

Dermed glemte han både gulleplet og gullfuglen.

Året etter passet den mellomste sønnen på gulleplet.

Gullfuglen kom, og gutten ble redd og løp hjem.

Eple forsvant nok en gang.

Neste dag ville han også lete etter gullfuglen.

Gutten fikk med seg niste og gikk i vei.

Han traff reven, men ga den ikke mat.

Han kom til den samme byen og det samme vertshuset.

Han ble der og glemte også gulleplet og gullfuglen.

Den yngste sønnen passet på gulleplet året etter.

Han satt under treet og ventet spent.

Da gullfuglen kom, ble ikke gutten redd.

Han forsøkte å fange den,

men han fikk bare tak i en fjær.

Nå ville han gjøre som brødrene sine.

Han fikk med seg niste

og gikk i vei for å lete etter gullfuglen.

Gutten traff også reven.

– Kjære deg, gi meg litt mat, ba reven.

– Jeg deler gjerne, svarte gutten

og ga reven litt av nisten.

– Hvor skal du? spurte reven.

– Jeg skal lete etter gulleplet, gullfuglen og brødrene mine.

– Jeg kan hjelpe deg, men du må gjøre alt jeg sier,

sa reven. – Da vil lykken være med deg.

Gutten lovet å høre på reven.

De kom til den samme byen som brødrene.

– Jeg går utenom byen, jeg liker meg ikke der.

Brødrene dine er i vertshuset, men ikke gå inn dit.

Du kommer aldri ut igjen, sa reven.

Gutten lovet å gå forbi vertshuset.

Men gutten gikk inn og traff brødrene sine.

Han likte også livet på vertshuset,

og han glemte hva han hadde lovet reven.

Reven ventet og ventet og skjønte

at gutten ikke gjorde som han sa.

Til slutt ville ikke reven vente lenger.

Den gikk inn i byen og hentet gutten.

Så gikk de videre sammen.

De gikk langt og lenger enn langt.

– Ser du fjellet i det fjerne? spurte reven etter en stund.

– Bak fjellet finner du gullfuglen.

Den sitter i et gulltre.

Da de kom til gulltreet, satt fuglen der.

– Den setter seg på hånda di,

men du må ikke røre treet.

Trollet som eier treet, kommer til å drepe deg,

fortalte reven.

Gutten lovet å være forsiktig.

Fuglen satte seg på hånda hans.

Treet var så vakkert.

Gutten klarte ikke å la være.

Han tok en liten grein.

Jeg vil ha den som et minne, tenkte han.

Plutselig kom trollet.

– Er det du som stjeler fra treet mitt?

Jeg skal drepe deg! brølte trollet.

– Å nei, ikke gjør det! ba gutten.

– Hmmm, jeg skal spare livet ditt

hvis du henter hesten min, brummet trollet.

– Naboen min har stjålet den.

– Hvor bor naboen din? spurte gutten.

– 300 mil den veien, sa trollet og pekte.

Reven var ikke glad.

– Du gjorde ikke som jeg sa, knurret den.

– Nå må vi gå enda lenger og møte et nytt troll.

De gikk langt og lenger enn langt

til de endelig kom til naboen.

– Hesten står der inne, sa reven og pekte mot stallen.

– Du skal bare ta hesten.

Ikke rør gullet og sølvet der inne. Da dreper trollet deg.

Gutten lovet å gjøre som reven sa.

Han tok hesten, men han glemte løftet sitt

og tok en hestesko av gull.

Han klarte ikke å la være.

Plutselig var trollet der og brølte:

– Er det du som stjeler fra stallen min?

Jeg skal drepe deg!

– Å nei, ikke gjør det! ba gutten.

– Kanskje jeg kan hjelpe deg?

– Jeg liker så godt jenta hos naboen min,

brummet trollet. – Henter du henne til meg,

så skal du få leve.

– Hvor bor naboen din? spurte gutten.

– 300 mil den veien, svarte trollet og pekte.

Reven var ikke blid og knurret:

– Nå får du problemer, og jeg må hjelpe deg.

De gikk langt og lenger enn langt,

og til slutt kom de fram.

– Jeg henter jenta, sa reven. – Du bare roter det til.

Reven gikk inn til trollet og kom ut med jenta.

Gutten, jenta og reven bestemte seg for å reise hjem.

På hjemveien tok de hesten og gullet fra det andre trollet.

Etterpå tok de gullfuglen og gulltreet hos det første trollet.

De tre trollene var rasende og fulgte etter.

Reven kledde seg ut som et fugleskremsel

og ventet på trollene.

– Har du sett en rev, en gutt og ei jente reise forbi?

brølte trollene.

– Tja, mormoren til mormoren min fortalte om dem, svarte reven. Da lo trollene.

– Er det så lenge siden? Da kan vi like gjerne gå hjem,

sa de og snudde.

Reven, gutten og jenta gikk videre.

Til slutt kom de til byen og vertshuset.

– Gå inn og hent brødrene dine, sa reven.

– Jeg venter her.

Men brødrene var blitt helt gale.

De stappet broren sin i ei tønne og kastet den på sjøen.

Så reiste de hjem til faren

med jenta, hesten, gullfuglen og gulltreet.

Det gikk ikke bra.

Gullfuglen sluttet å skinne, og gulltreet visnet.

Hesten sluttet å spise, og jenta snakket ikke.

Reven ventet lenge utenfor byen.

Til slutt gikk han for å lete etter alle sammen.

Han fant tønna med gutten ved stranden.

Reven hjalp gutten ut av tønna,

og så gikk de hjem til kongen.

Da skinte gullfuglen, og gulltreet blomstret.

Hesten begynte å spise igjen, og jenta snakket igjen.

– Der er gutten som reddet meg, sa jenta.

Brødrene fikk den straffen de fortjente.

Kongen stappet dem ned i to tønner

og kastet dem på sjøen.

Så ble det stelt til bryllup for sønnen og jenta.

Men før bryllupet ba reven gutten om en tjeneste.

– Du må hugge av hodet mitt!

Gutten ba om å få slippe, men reven ville ikke gi seg.

Til slutt gjorde gutten som reven ville.

Da ble reven forvandlet til en mann.

– Jeg er broren til jenta di, sa mannen.

Så ble det holdt bryllup.

Og er ikke festen over, fester de fremdeles.

Askeladden som spiste
om kapp med trollet

Det var en gang en fattig bonde som hadde tre sønner.

De het Per, Pål og Espen.

Espen likte godt å sitte ved peisen og rote i asken.

Derfor kalte de ham Askeladden.

I nærheten lå det en stor skog.

Der kunne de hugge ved og tjene penger til mat og klær.

Pål dro først ut i skogen.

Han begynte å hugge et stort tre.

Plutselig kom det et digert, stygt troll ut av skogen.

– Hvis du hugger i skogen min, skal jeg drepe deg!

brølte trollet.

Gutten ble redd og løp hjem.

Der fortalte han om trollet.

Faren mente han var en pyse.

– Trollet skremte ikke meg da jeg var ung, sa han sint.

Dagen etter dro Pål ut.

Han ble ikke lenge i skogen, han heller.

Trollet skremte ham, og han løp rett hjem.

Så ville Askeladden ut i skogen.

Per og Pål lo: – Skal DU ut og prøve lykken?

Du som bare sitter ved peisen hele dagen.

Men Askeladden ga seg ikke.

Han ville ha niste og øks som de to andre.

Det var nesten ikke noe mat igjen i huset.

Askeladden fikk bare med seg

en liten bit med ost i ryggsekken.

Han begynte å hugge med en gang han var ute i skogen.

Trollet kom løpende og brølte:

– Hugger du i min skog, skal jeg drepe deg!

Askeladden løp bort til ryggsekken.

Han tok opp osten og klemte den.

Han klemte osten så hardt

at det begynte å dryppe av den.

– Hvis du ikke tier stille,

skal jeg klemme livet ut av deg,

skrek Askeladden. – Jeg skal klemme deg

som jeg klemmer blod fra denne hvite steinen.

– Nei, kjære deg, ba det dumme trollet.

– La meg hjelpe deg å hugge i stedet.

Askeladden syntes det var en god idé.

Sammen hugget de mye tømmer den dagen.

Det ble sent før de ga seg.

– Bli med meg hjem, det er kortere til meg enn til deg.

sa trollet.

Trollet ville fyre opp i peisen da de kom fram.

Askeladden skulle hente vann til grøten.

Det sto to digre bøtter av jern ved døra.

Askeladden klarte ikke å løfte dem.

– Det er nok best at du henter vann, sa Askeladden.

– Jeg kommer til å tømme hele brønnen.

– Nei, kjære vene! Jeg kan ikke miste brønnen min,

svarte trollet.

Det gikk derfor selv etter vann,

og Askeladden fyrte opp i peisen.

Trollet kokte ei diger gryte grøt.

– Skal vi spise om kapp? spurte Askeladden.

Det likte trollet. Den konkurransen ville det vinne.

De satte seg til bords og begynte å spise.

Askeladden hadde tatt på seg ryggsekken,

men han hadde tatt den på bak fram.

Trollet merket ikke at Askeladden hadde sekken på magen.

For hver skje grøt Askeladden spiste,

lurte han fire skjeer ned i ryggsekken.

Da ryggsekken ble full, tok Askeladden fram en kniv

og skar et hull i sekken.

All grøten rant ut, og han begynte å spise igjen.

Trollet så hva Askeladden gjorde,

men bare fortsatte å spise.

Til slutt la trollet skjeen fra seg.

– Nei, nå orker jeg ikke mer, stønnet det.

– Du kan ikke gi deg nå, protesterte Askeladden.

– Du må gjøre som jeg. Skjær hull i magen,

så kan du spise mye mer.

– Men gjør ikke det veldig vondt? spurte trollet.

– Neida, svarte Askeladden.

Trollet stakk kniven i magen – og døde.

Askeladden tok med seg så mye gull og sølv

han klarte å bære.

Hjemme på gården var det ingen som sultet mer.

Smørbukk

Det var en gang ei kone. Hun satt og bakte.

Hun hadde en liten gutt som var tykk og fet.

Han ville gjerne ha god mat.

Derfor ble han kalt Smørbukk.

En dag hørte de noen som kom.

Smørbukk løp ut for å se etter.

Da han kom inn igjen, ropte han:

– Hjelp! Det kommer et svært troll!

Det har hodet under armen og sekk på ryggen.

– Gjem deg under bordet, sa moren.

Trollet kom inn døra.

– Er Smørbukk hjemme? spurte det.

– Nei, han er i skogen, svarte moren.

– Å, nei, sa trollet, – jeg har kommet

for å gi ham en fin liten kniv.

– Pip, pip, her er jeg! sa Smørbukk og kom fram.

– Krabb opp i sekken og hent kniven selv, sa trollet.

Men etter at Smørbukk hadde krabbet opp i sekken,

slengte trollet den på ryggen.

Det løp inn i skogen. Etter en stund ble det trøtt.

Trollet satte sekken i veikanten og fant et sted å sove.

Da tok Smørbukk kniven.

Han kuttet hull i sekken og krøp ut.

Så la han en stor rot i sekken.

Etterpå gikk han hjem.

Da trollet kom hjem og fikk se hva det hadde i sekken,

ble det rasende.

Neste dag kom trollet tilbake.

Smørbukk gjemte seg igjen under bordet.

– Er Smørbukk hjemme? spurte trollet.

– Nei, han er i skogen, svarte moren.

– Så dumt, sa trollet. – Jeg har en fin liten gaffel til ham.

– Pip, pip, her er jeg! sa Smørbukk og kom fram.

– Krabb opp i sekken og hent gaffelen selv, sa trollet.

Trollet kastet sekken på ryggen og gikk.

Men så skjedde det samme.

Trollet ble trøtt, måtte sove og satte fra seg sekken.

Smørbukk laget hull i sekken og krabbet ut.

Han la en stor stein i sekken.

Etterpå gikk han hjem.

Trollet merket ingen ting. Det bar sekken helt hjem.

Der fyrte det opp et bål i peisen.

Så kokte det opp ei stor gryte med vann.

Trollet åpnet sekken

og helte innholdet i gryta.

Men der var bare den store steinen.

Steinen slo hull i bunnen av gryta.

Alt vannet rant ut og slukket bålet.

– Neste gang skal jeg lure ham! freste trollet.

Tredje gangen skjedde akkurat det samme.

Denne gangen lokket trollet med en skje.

Smørbukk krabbet igjen opp i sekken.

Denne gangen gikk trollet hjem uten å stoppe.

Det var søndag. Trollet sa til datteren sin:

– Nå skal du slakte og koke Smørbukk.

Jeg drar ut og ber folk til middag.

Datteren visste ikke

hvordan hun skulle slakte Smørbukk.

– Jeg kan vise deg, sa Smørbukk.

– Legg hodet ditt på krakken.

Datteren gjorde som han sa.

Smørbukk tok øksa.

Han hugget hodet av henne, akkurat som på en kylling.

Så la han hodet i senga.

Kroppen la han i gryta og kokte den.

Til slutt krabbet han opp på en hylle over døra.

Der la han den store roten og steinen.

Så gjemte han seg.

Trollet kom hjem med gjestene.

Da de så hodet i senga, trodde de at datteren sov.

Trollet smakte på det som var i gryta.

– Smørbukk smaker godt, sa det.

– Datter smaker godt, sa Smørbukk.

Trollet og gjestene hørte stemmen.

De gikk for å se etter.

Da de kom til døra, dyttet Smørbukk

roten og steinen i hodet på dem.

Slik slo han dem i hjel.

Så tok Smørbukk alt gullet og sølvet i huset.

Han ble veldig rik!

Soria Moria

Det var en gang en gutt som het Halvor.

En dag fikk han arbeide på et skip.

Det syntes han var spennende,

for han ville gjerne se verden.

Etter en uke kom skipet ut for et forferdelig uvær.

Da stormen var over, visste ingen hvor de var.

Det var helt vindstille.

Derfor ankret de opp i nærheten av land.

Halvor ville gjerne gå i land, og det fikk han lov til.

Han måtte bare love kapteinen å komme tilbake

med en gang det ble vind. Da skulle de seile videre.

Det lovet Halvor.

Landet Halvor kom til, var vakkert og rikt,

men det var ingen mennesker der.

Halvor begynte å følge en bred vei.

Han glemte alt han hadde lovet kapteinen.

Om kvelden kom han til et stort slott.

– Her kan jeg sove i natt, tenkte Halvor.

På slottet møtte han ei vakker prinsesse.

– Nei! Hva gjør du her? Du må komme deg vekk!

Her bor det et troll med tre hoder,

ropte prinsessa forskrekket.

– Jeg blir her, svarte Halvor bestemt.

Da spurte prinsessa om han klarte

å løfte sverdet som hang på veggen.

Det klarte han ikke.

Prinsessa ba ham drikke av en liten flaske

som hang ved siden av sverdet.

Halvor drakk.

Da klarte han å svinge sverdet som ingen ting.

Prinsessa ba ham gjemme seg bak døra.

Da trollet kom hjem, skrek det:

– Her lukter det kristen manns blod!

– Det er jeg som lukter! ropte Halvor.

Han sprang fram og hugget av de tre hodene til trollet.

Prinsessa ble så lykkelig! Trollet var borte!

Men så ble prinsessa plutselig alvorlig og lei seg.

Hun kom til å tenke på de to søstrene sine.

– De er fanget av troll

som er mye større enn dette, fortalte hun.

Halvor lovet å redde dem.

Den første av søstrene bodde hos et troll med seks hoder.

Halvor måtte drikke av en liten flaske nå også.

Den hang på veggen ved siden av et sverd.

Han svingte sverdet

og hugget av de seks hodene til trollet.

Den andre søsteren var hos et troll med ni hoder.

Her skjedde det samme.

Halvor hugget av alle hodene til dette trollet også.

Nå var de tre søstrene reddet.

Det var det tyngste arbeidet

Halvor noen gang hadde gjort.

De tre prinsessene tok seg godt av Halvor.

Han likte alle tre, men han var forelsket i den yngste.

Selv om han hadde det bra,

savnet Halvor foreldrene sine.

Prinsessene merket at Halvor var trist og spurte:

– Hva er i veien med deg?

– Jeg vil så gjerne se foreldrene mine igjen,

svarte Halvor.

Prinsessene smilte.

Det kunne de hjelpe ham med.

Han måte bare love å gjøre akkurat som de sa.

Det lovet Halvor.

Prinsessene ga ham pene klær.

Nå så han ut som en prins.

De satte en ring på fingeren hans.

Når han snudde på den, kom han dit han ville.

Han måtte ikke fortelle noen om prinsessene.

De ville forsvinne hvis han gjorde det.

Halvor snudde på ringen og tenkte på foreldrene sine.

Plutselig sto han utenfor hjemmet sitt.

Foreldrene var lykkelige over å se ham igjen.

Han fortalte dem alt som hadde skjedd.

Nesten alt, for han sa ingenting om prinsessene.

Foreldrene var så glade at de ville vise ham fram til alle.

Halvor ble altfor ivrig.

Da han traff noen av vennene sine,

skrøt han av de vakre prinsessene.

Ikke før han hadde fortalt om dem,

sto alle prinsessene der.

De ba Halvor bli med og satte seg på bakken.

Halvor la seg med hodet i fanget

til den yngste prinsessa og sovnet.

Da tok prinsessa av ham ringen

og ga ham en annen i stedet.

Så sa hun til søstrene sine:

– Ta tak i meg, så drar vi til Soria Moria slott.

Da Halvor våknet,

forsto han at prinsessene var borte for alltid.

Han var helt knust.

Hvordan skulle han klare seg uten den yngste prinsessa?

Han måtte lete etter henne.

Han sa farvel til foreldrene og la i vei.

Etter mange dager kom han til et lite hus.

Der bodde det et gammelt ektepar.

– Nei, så hyggelig å få besøk, sa de.

– Her har det ikke vært folk på hundre år.

Hva bringer deg hit? spurte de videre.

– Jeg er på vei til Soria Moria slott.

Vet dere veien? spurte Halvor.

– Nei, det gjør vi ikke.

Men snart kommer månen.

Vi kan spørre ham, svarte de.

Månen visste ikke veien,

men han sa de kunne spørre vinden fra vest.

Vinden fra vest kom,

og den kunne hjelpe.

– Jeg er på vei til Soria Moria

for å tørke klær til bryllupet der, sa vinden.

– Men skal du følge meg, må du løpe fort.

Halvor løp det forteste han kunne,

men til slutt orket han ikke mer.

– Bare fortsett mot øst,

så kommer du til Soria Moria! ropte vinden.

Halvor løp over myrer og enger.

Han løp gjennom skog og kratt.

Han løp over åser og fjell.

Klærne ble fillete og skitne.

Da han endelig kom fram til Soria Moria slott,

trodde alle at han var en tigger.

På slottet gjorde de i stand til bryllup.

Det var den yngste prinsessa som skulle gifte seg.

Kvelden før bryllupet var alle på slottet invitert til fest.

Halvor var også med på festen,

og han klarte å slippe ringen sin opp i glasset til prinsessa.

Da hun fikk se ringen, så hun seg rundt og sa:

– Hvem skal få meg?

Han som reddet meg fra trollet,

eller han som er brudgom?

Alle var enige om at Halvor skulle få prinsessa.

Og så ble det feiret bryllup.

Og er ikke bryllupet over ennå, så feirer de fremdeles.

Tobakksgutten

Det var en gang ei fattig kjerring

som gikk omkring og tigget.

Hun hadde med seg sønnen sin.

De to eide ingen ting.

En dag kom de til byen.

Der gikk de fra hus til hus til de kom til borgermesteren.

Han var en snill mann og var gift

med datteren til den rikeste kjøpmannen.

De hadde en liten datter som var deres eneste barn.

De elsket henne over alt på jord

og gjorde alt de kunne for henne.

Datteren ble straks kjent med den fattige gutten.

Da borgermesteren oppdaget det,

tok han gutten til seg og sa:

– Du skal være som en bror for datteren min.

Slik ble det. De var alltid venner.

De lekte sammen, de leste sammen,

de gikk på skole sammen.

En dag sto kona til borgermesteren og så etter barna.

De var på vei til skolen.

Gutten løftet datteren over en stor vanndam.

Da han satte henne ned, kysset han henne.

Kona til borgermesteren ble sint.

– Vi er de beste folkene i byen.

En slik fattig gutt får ikke kysse vår datter!

Borgermesteren ville roe henne ned og sa:

– Han er en snill og skikkelig gutt.

Kanskje det blir noe stort av ham en dag.

Men kona hans ville ikke høre.

Gutten fikk ikke være hos dem mer.

Borgermesteren sendte gutten med et skip.

Han skulle jobbe om bord.

Før gutten reiste, brøt datteren ringen sin i to.

Hun ga gutten den ene halvparten.

Borgermesteren sa til kona si at han hadde solgt gutten.

Han hadde fått tobakk i betaling.

Gutten kom til en by langt borte.

Her gikk alle på skipet i land.

Gutten ble alene igjen om bord.

Da han sto og laget mat,

hørte han noen som ropte.

Skipet lå like ved et sund.

På den ene siden av sundet sto det ei gammel kjerring.

– Nå har jeg stått her i hundre år.

Jeg har ropt og ropt, klaget hun.

– Du skal få lønn hvis du ror meg over sundet.

Gutten rodde henne over.

Da de kom fram på den andre siden,

ville kjerringa at gutten skulle følge med.

Kjerringa hadde tre søstre som bodde i nærheten.

Da kjerringa fortalte den første søsteren sin

om hjelpen hun hadde fått,

ville søsteren belønne gutten.

Han fikk velge hva han ville i huset hennes.

Kjerringa hadde sagt til gutten

hva han skulle velge.

Derfor ba han om den gamle duken på skapet.

Kjerringa tok gutten med til den andre søsteren sin.

Hun fikk også vite

hvor hjelpsom gutten hadde vært.

Også hun ville belønne ham.

Igjen hadde kjerringa sagt til gutten

hva han skulle gjøre.

Gutten ba om det gamle sverdet.

Sverdet var slik:

Puttet man det i lommen, ble det lite som en kniv.

Dro man det ut, ble det til et sverd igjen.

Viste man den svarte siden, døde alt.

Viste man den hvite, ble alt levende.

Så ble gutten med til den tredje søsteren.

Der gjorde han igjen

som han fikk beskjed om.

Han valgte den gamle salmeboka.

Salmeboka var slik:

Når noen var syke, skulle man synge en salme.

Salmen måtte passe til sykdommen.

Da ble den syke frisk igjen.

Nå dro gutten tilbake til skipet.

Han brettet ut duken på bordet.

Bordet ble fylt av deilig mat og drikke.

Gutten spiste litt, og ga resten til hunden.

Så tok han fram sverdet.

Han truet hunden med den svarte siden.

Hunden falt død om.

Så snudde han sverdet.

Hunden våknet igjen og logret med halen.

De seilte både lenge og vel.

Men plutselig ble det storm.

Den varte i mange dager.

Da uværet var over,

var de kommet til et fremmed land.

Alle i landet var triste,

for prinsessa var svært syk.

Kongen kom til skipet og spurte:

- Kan noen hjelpe?

Gutten ble med kongen.

Han sang en salme én gang.

Da kunne prinsessa løfte armen.

Han sang salmen en gang til.

Nå kunne prinsessa sette seg opp.

Tredje gangen han sang salmen, var prinsessa frisk.

Kongen ble så glad!

Han ville gi gutten prinsessa og halve riket i belønning.

Ja, halve riket ville gutten ha, men ikke prinsessa.

Han elsket en annen.

Da gutten hadde vært i landet en tid, ble det krig.

Gutten tok med seg sverdet.

Han brukte den svarte siden mot fienden

slik at kongen vant.

Etterpå brukte han den hvite siden mot alle de døde.

Da våknet de og ble så glade at de sluttet seg til kongen.

Gutten bredte ut duken.

Det ble mer enn nok mat og drikke til alle.

Etter en stund begynte gutten å lengte hjem.

Han gjorde klar fire skip.

Om bord i skipene var det like fint som hos kongen.

Gutten var kledd i klær med sømmer av gull.

Så dro han av sted.

Da han kom utenfor hjembyen sin,

begynte han å skyte.

Kanonene dundret slik at vinduene knuste i halve byen.

Det varte ikke lenge før borgermesteren kom.

Han ville be den fremmede, flotte karen til middag.

Det ville gutten gjerne.

Ved bordet satte han seg mellom moren og datteren.

Mens de spiste og drakk,

slapp gutten sin halve ring i glasset til datteren.

Hun forsto med en gang hvem han var.

Hun fant på en unnskyldning og gikk fra bordet.

Moren merket at noe var på gang.

Hun gikk etter datteren sin så fort hun kunne.

Datteren satte ringen sammen med sin egen halve ring.

– Vet du hvem som er der inne, mor? spurte datteren.

Da moren svarte nei, fortsatte hun:

– Det er han som far solgte for tobakk.

Moren besvimte og falt om på gulvet.

Borgermesteren fikk så høre hvordan alt hang sammen.

Da besvimte han også.

– Det er ikke noe å bli redd for, sa gutten.

– Jeg har bare kommet for å få den jenta

som jeg kysset på vei til skolen.

Huldra

Tre menn var ute i skogen og hugget ved.

De satte seg ned og tok en pause.

Da trillet det et garnnøste

foran føttene til den ene mannen.

Han het Mads. Han syntes det var merkelig.

Da han så opp, fikk han se en kvinne

som satt på en stor stein og sydde.

Hun var så deilig og fin at det skinte av henne.

– Gi meg nøstet mitt, sa hun.

Mads gjorde det.

Han sto der lenge og så på henne.

Hun var så vakker. Han ville bare se og se.

Men Mads måtte arbeide igjen.

Han tok øksa og satte i gang.

Etter en stund kikket han opp.

Da var kvinnen borte.

Han tenkte på henne hele dagen.

Det var merkelig, syntes han.

Kunne det ha vært huldra?

Huldra var vakker, men hadde kuhale.

Ryggen var hul, eller så ut som en råtten trestubbe.

Hun kunne ta menn med seg og gjøre dem gale.

Hun kunne forbanne dem slik

at de alltid ble ulykkelige.

Hvis huldra fikk tak i et mannfolk,

slapp han aldri helt unna igjen.

Da mennene skulle legge seg om kvelden,

ville Mads ligge mellom de to andre.

Det var tryggest, syntes han.

Men det hjalp ikke.

Midt på natten kom kvinnen tilbake.

Det var huldra.

Mads måtte følge med enten han ville eller ikke.

Huldra tok ham med seg inn i fjellet.

Der var alt så skinnende og fint!

Mads hadde aldri sett noe så flott før.

Han var hos huldra i tre døgn.

Den tredje natten våknet Mads.

Da lå han mellom kameratene igjen.

Mads var forandret etter dette.

Plutselig hoppet han opp og løp av sted.

Det var huldra sin skyld.

En stund etterpå var Mads ute i skogen igjen og arbeidet.

Mens han holdt på med å dele en stokk i to,

kom det noen mot ham. Det var en kvinne.

Hun hadde med seg rømmegrøt i et spann.

Spannet var blankt. Det skinte som sølv.

Mads la fra seg øksa og satte seg.

Kvinnen satte seg ned på stokken han arbeidet med.

Da så Mads at kvinnen gjemte

en lang hale i sprekken i stokken.

Det så ut som halen til ei ku.

Mads rørte ikke maten.

I stedet flyttet han litt på stokken.

Dermed ble halen til huldra klemt fast.

Så skrev han ”Jesus” på spannet.

Huldra sprang opp.

Halen som satt fast i stokken, ble revet av.

Den lå igjen da huldra forsvant.

Nå oppdaget Mads at spannet bare var

en gammel krukke med møkk i.

Etter dette gikk Mads nesten aldri mer ut i skogen.

Han var redd for huldra.

Fire eller fem år senere ble hesten til Mads borte.

Mads måtte selv gå ut og lete etter den.

Plutselig var han inni ei hytte.

Han forsto ikke hvordan han hadde havnet der.

Der inne bodde ei stygg kjerring.

Borte i en krok satt det en gutt på omtrent fire år.

Kjerringa tok en kanne med øl.

Hun gikk bort til gutten med den.

– Gå bort til faren din.

Spør om han vil ha litt øl, sa hun.

Mads ble redd. Han løp derfra så fort han kunne.

Mads hørte aldri mer fra kjerringa eller gutten.

Men resten av livet var han rar og forvirret.

Det var huldra sin skyld.

Nissen

En julekveld skulle ei jente gå med grøt til nissen.

Nissen var en liten mann som levde på gården.

Han var ikke større enn hodet til en hest.

Klærne var grå.

Han hadde rød lue og langt skjegg.

Nissen passet på fjøs og stall og dyr.

Det var viktig at han fikk god grøt til jul.

Ellers kunne han bli sint og ta hevn.

Da kunne nissen bli farlig.

Denne julekvelden var grøten kokt med fløte.

Midt i grøten var det masse smeltet smør.

Jenta syntes det var dumt

å gi nissen den gode maten.

Hun spiste grøten selv, og hun drakk smøret.

Så gikk hun på låven

med havregrøt og sur melk i stedet.

– Her har du grøten din, styggen!

ropte jenta.

Nissen kom løpende i full fart.

Han tok tak i jenta

og begynte å danse med henne.

Hele tiden sang han:

– Du har spist opp grøten til nissen, du.

Så du skal få danse med nissen, du!

Dette gjorde han hele natten.

Da det kom folk på låven om morgenen,

var jenta mer død enn levende.