Urs Widmer

Herr Adamson

Roman oversatt fra tysk av

Elisabeth Beanca Halvorsen, MNO

Ganesa Forlag

Originalens tittel:

Herr Adamson

Copyright © 2009

by Diogenes Verlag AG Zürich, Sveits

All rights reserved

Norsk utgave

© 2014 Ganesa Forlag AS

Elektronisk utgave

Omslagsbilde: © Städel Museum, Artothek

Eugenie Bandell: Sonne am Mittag

Omslag: substansdesign.com / Mette Gundersen

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

Denne utgaven:

ISBN 978-82-7895-087-6 (epub)

Foreligger også som pocketbok:

ISBN 978-82-7895-085-2 (trykk)

www.ganesaforlag.no

I GÅR FYLTE jeg 94 år. Vi feiret slik vi alltid gjør når det er bursdag. Susanne hadde bakt sjokoladekake, en bondsk variant av sachertorte, etter en oppskrift som moren min hadde arvet fra sin bestemor, og som har overlevd to kriger og krisen i verdensøkonomien. Noëmi, datteren vår, som elsker alle bursdager unntatt sin egen, prøvde å sette flest mulig stearinlys på kaken, noe hun gjør hvert år. Denne gangen hadde hun klart å plassere omtrent 50 lys (hun kjøpte de aller minste) på den rundt 100 kvadratcentimeter store kaken. Man kunne knapt se sjokoladen, som nærmest ble fortrengt av lysene. De øvrige 44 sto i konsentriske sirkler rundt kaken. Fornøyd betraktet Noëmi verket sitt og sa: «Men du kan ikke bli 100, pappa. Jeg får ikke plass til flere lys.» Det var slett ikke så enkelt å tenne dem. Da alle lysene ytterst på kaken for lengst var tent, var det ett i midten som ikke brant, og så sluknet de første igjen, mens Noëmi var opptatt med de siste lysene. Noëmi brant seg på fingrene minst et par ganger. Men da lyste endelig alle sammen samtidig. Det så ut som et symbol fra en nordisk solvervsfest, eller som et av mayaindianernes magiske kultobjekter. Vi ropte ah! og åh!, og så blåste vi ut lysene. Jeg blåste ut sånn omtrent ingen, Susanne to eller tre, Noëmi rundt 20, og barnebarnet mitt Anni, som også for lengst er voksen, blåste ut resten. Det vil si, de to guttene hennes hjalp henne, blåste iherdig med oppblåste kinn over flammene. Da brannen var slukket, fylte røyken hele rommet. Jeg hostet, Susanne gned seg i de tårefylte øynene, Noëmi åpnet alle vinduene, Anni lo, og de to guttene hylte. Vi så på hverandre og strålte av lykke. Alle fikk et kakestykke med et dusin lys på, der stearinen hadde rent utover sjokoladen. Vi tygde. Jeg pakket opp gavene: en miniatyrbåt, en skute med en sort fergemann i akterenden, med roret i hendene (fra Susanne). Et pepperkakehjerte det sto «God tur» på (Noëmi). Et brød som luktet vidunderlig, og en flaske vin (Anni). De to guttene – de er tvillinger og har moderne navn, men alle kaller dem bare Bembo og Bimbo – hadde laget en tegning til meg av en mann (han hadde mine attributter, nemlig bart og uryddig hår rundt en flintskalle). Mannen gikk mot horisonten, og over ham skinte en rød sol. Jeg klemte de tre kvinnene etter alder, deretter de to guttene. Idet de prøvde å komme seg løs fra omfavnelsen, ropte de som de pleier å gjøre når de er på besøk: «Oldefar, blir du med å leke?» Og jeg gikk for å leke med dem, som jeg pleier. Vi leker nesten alltid politi og røver – det gjorde vi denne gangen også. Bembo og Bimbo er gudbenådede politimenn med tordenrøst, og jeg er en god tyv, for jeg løper den dag i dag, som Carl Lewis i sin tid, 100-meteren på 10 blank. Ja, minutter, ikke sekunder.

DA JEG BLE kjent med herr Adamson, var jeg åtte år gammel. Det var i hagen til Kremers villa. Villaen lå tvers overfor huset vårt og var slett ingen villa – men alle kalte den villa – det var tvert imot en beskjeden bygning i to etasjer, riktignok omgitt av en veldig stor hage. Det spesielle var at Kremer aldri var hjemme. Aldri. Ingen hadde noen gang sett hverken ham eller noen andre. Ingen kone, ingen barn, ingen tjener, ingen gartner. Hagen bar preg av det. Et blomstrende urlandskap som ingen kunne se, for hus og hage var omgitt av en tett buksbomhekk. En stor port, en massiv jernplate, hindret adkomsten. En ringeklokke forble stum den gangen jeg torde å trykke på den, på spranget til å forsvinne lynraskt inn i min hage. Villa Kremers hage var naturligvis mye mer spennende. Det var forbudt område, Kremers skrekkelige straffer kunne vente meg dersom han en gang skulle dukke opp og finne meg midt i sin egen hemmelighet. Meg og min venn Mick. I likhet med meg kjente han hver eneste krok av dette forheksede gjemmestedet, hvor vi beveget oss med en gaupes årvåkenhet og en gaselles mistenksomhet, fulle av frykt, fulle av lyst, hele tiden forberedt på en katastrofe midt i all herligheten.

Den dagen, det var også på bursdagen min, nemlig åtteårsdagen, skinte solen like varmt som den gjorde i går. Jeg gikk inn i hagen slik jeg pleide; gjennom en smal åpning mellom buksbomhekken og den høye muren som gjerdet inn tomten mot eiendommen til den hvite damen. Den hvite damen, det er en annen historie, dette er alt jeg vil si om henne: Hun gikk alltid (bokstavelig talt alltid) i hvit kjole. Hvite sko, hvite hansker, en hvit hatt, og i hele huset og i den rododendronblomstrende hagen hadde hun installert alarmanlegg, snublesnorer, sensorer, sirener som hun utløste tre eller fire ganger hver dag. Med skjærende stemme fortalte hun politiet at hun hadde sett en skygge, en hel hær med skygger som alle ville henne til livs. Med litt flaks kommer hun ikke til å opptre flere ganger i denne historien, som handler om herr Adamson.

Gresset i hagen rakk meg til navlen, og blomstene vokste vilt overalt. Den dagen blomstret – jeg kunne ikke navnene på blomstene; i dag kan jeg det – røde og hvite roser (ved inngangsporten), valmuer, oleandere, hibiskuser, langstilkede margeritter (tusenvis), horten siaer (en kirkegårdsblomst som så lystig og sydlandsk ut her), klematis, engsalvie, lavendel, floks, løvemunn, campanula, geranier (forferdelige blomster når de henger fra hyttevinduene i Bern; de strålte også i rød stolthet), fuksiaer, slåpetorn, asaleaer, blåregn, timian, rosmarin og kaprifol (den vokste vilt i en fjern ende av hagen, bortenfor buksbomhekken, hvor det sto en benk som turgåere hvilte seg på av og til). Fugler kvitret, spurver, svarttroster, meis, finker. Rødstruper. En gjøk gol langt inne i skogen. Firfisler smøg seg bortover. Sommerfugler flagret. Jeg sto henrykt, mer enn vanlig, for egentlig var jeg en indianer, og en indianer føler ingen smerte. Det vil si at han heller ikke føler jublende lykke.

Jeg gikk og været rundt i området en stund, på indianervis, analyserte spor (nedtråkket gress) og fulgte mitt eget spor som om det tilhørte en fremmed. Det var ikke like spennende uten Mick, jeg har glemt hvor Mick var den dagen. Antakelig på skolen, han var to år eldre enn meg (sterkere også; men jeg var den flinkeste) og hadde undervisning om ettermiddagen også, når jeg hadde fri. Han måtte ofte sitte igjen fordi han hadde glemt alle leksene hjemme, eller fordi han ikke hadde gjort dem i det hele tatt. Så kappet jeg hodene av margeritter med en stokk og smøg meg på fingertuppene bort til det ene hjørnet av hagen. Nå hørte jeg stemmene til to eller tre kvinner runge derfra og lukket øynene halvt igjen, så ikke glansen i øynene skulle avsløre meg. Uendelig varsomt skjøv jeg meg gjennom gresset til jeg lå under buksbomhekken, nesten uten å puste, rett bak benken. Jeg kunne ha tatt på rygglenet.

De tre kvinnene – det var tre – som jeg bare kunne se bakfra, var gamle damer, som sannsynligvis hadde rømt fra aldershjemmet nederst i gaten. De snakket med skarpe, høye stemmer om problemer med blæren, tarmen og hjernen. Det var som i poker, når den ene hadde full house (en knyttnevestor sten som forstoppet nyreutgangen og som gjorde at damen lå rett ut med unevnelige smerter), hadde den andre damen en royal flush (tarmkreft som ikke kunne opereres) og vant pokerslaget.

Like varsomt som jeg hadde kommet, trakk jeg meg baklengs tilbake, rettet opp hvert eneste gresstrå foran meg, slik at ingen, heller ikke den mest listige speideren i kiowastammen, kunne legge merke til noe uvanlig. Etter et par meter ble det for kjedelig, jeg reiste meg og gikk bort til benken som sto ved husveggen. Jeg satte meg, sang en folkevise, Horch, was kommt von draußen rein, og stirret opp på himmelen, der to rovfugler fløy rundt i ring.

Herr Adamson sto brått foran meg som om han var falt ned fra himmelen. Jeg skvatt noe fryktelig. Jeg var sikker på at det var Kremer, husets og hagens usynlige herre, og at det nå ville bli hett som i helvete. Det var som om jeg var limt fast til benken med aralditt.

«God dag», sa jeg omsider.

«Jeg trodde du var en annen», sa han og lo. Han snakket høytysk, ikke det språket vi snakker her, dessuten med et merkelig fremmed tonefall. «Jeg trodde ikke at du kunne se meg. Gratulerer med dagen.»

«Hvordan vet du at jeg har bursdag?» spurte jeg.

«Vel, jeg har noe liknende i dag.» Han lo enda en gang. Latteren var støvtørr, nesten som en hoste. Her var det ingen som lo på den måten. I ørkenen, kanskje, i varmen fra et vulkanutbrudd.

«Er du Kremer?» spurte jeg.

«Adamson», sa han og bukket så vidt. «Herr Adamson.» Det var som om han sang navnet sitt.

Jeg kjente den stive skrekken slippe taket litt. Jeg sa ikke noe mer, og herr Adamson sto også og kikket taust rundt seg i hagen.

«Flott her», mumlet han. «Litt for lyst.» Han la hånden beskyttende over øynene, men solen fortsatte å blende ham. Likevel så han hit, dit, opp på himmelen. «Det er på tide at vi blir kjent. For en fin hage!» Faktisk. Nå som jeg fulgte blikket til herr Adamson, så det plutselig ut som om hagen ble stelt av en gartner med svært grønne fingre. Alt det vakre kunne ikke bare være et naturens lune. Kanskje Kremer kom hit om nettene, mens jeg sov, og romsterte rundt i paradiset sitt i all hemmelighet.

Herr Adamson – dersom han ikke likevel var Kremer; jeg måtte være på vakt – var gammel, eldgammel, antakelig rundt 90, kortvokst, mager og med et veldig hvitt hode med en kantet nese og en enda mer kantet overleppe, som hang som et halvtak over underleppen og haken. Han var helt skallet, når jeg så bort fra tre enslige hår som sto på rad og rekke og rett til værs med en liten bøy på. De liknet antenner, eller tre gule gresstrå. Han hadde på seg en grå strikkejakke som ikke passet til årstiden, bukser som var temmelig fargeløse, og brune sokker. Ingen sko.

«Du er altså en indianer», sa han, alvorlig denne gangen, og pekte på håret mitt. Jeg hadde faktisk stukket indianerfjæren i håret, noe jeg gjorde hver gang jeg trengte meg inn i hagen rundt Kremers villa. Jeg hadde funnet den i skogen, aner ikke hvilken fugl den tilhørte.

«Fra navahostammen.»

Jeg så stolt på herr Adamson.

«Jeg er en høvding. Rasende Hjort. Og kameraten min Mick er den andre høvdingen. Han heter Vill Storm.»

Herr Adamson gikk bort til rosene og luktet på dem. Det var akkurat som om han svevde, og fotsporene hans var knapt synlige, her og der et nedpresset strå, en knust margeritt, men jeg kan ha tatt feil. Kanskje var det jeg som hadde gjort det.

«Fantastisk!» ropte han fra hageporten. «Lukter de også, mon tro?» Han stakk nesen ned i en blomst og lo. «Tja», sa han. Han plystret lystig da han kom tilbake og satte seg ned hos meg på benken, litt på avstand.

«Hvordan går det egentlig med skomaker Kimmich?» spurte han.

«Skomaker Kimmich? Det er ingen skomaker Kimmich her. Skomakeren vår har butikk i Tellstraße og heter Brzldrzk eller Orzlhmsk. Et eller annet som ikke kommer herfra. Faren min sier at han hadde det tøft i krigen og at han nå er helt alene i butikken. Ingen kone, ingen barn, bare sko. Der han kommer fra er alle døde.»

«I krigen?» sa herr Adamson. «Hvilken krig?»

«I krigen vel. Det var jo krig i lange tider. Jeg har til og med sett, fra taket på huset til Mick, at amerikanerne skjøt ned et tysk fly. Eller at tyskerne skjøt ned et amerikansk. Det var langt unna, men vi så røykskyen. Flyet styrtet som en stenblokk. Og en gang traff en granatsplint husveggen like ved hodet på faren til Mick. Han sa til Mick at de ikke fikk lov til å skyte her, det var et grovt brudd på folkeretten. Men de gjorde det likevel. Han likner forresten litt på deg, faren til Mick. Han har også en sånn overleppe som et halvtak. Bare at han er yngre og alltid har en pipe i munnen.»

«Jeg pleide også å røyke før», sa herr Adamson og smilte. «Sigarer. Havanna. De kom fra Cuba. Det er egentlig helt normalt, det med Kimmich. Jeg bodde også i Tellstraße den gangen. Han har vel gitt opp butikken. Han var ikke så mye yngre enn meg.»

«Tellstraße er bombet. Vet du ikke det?»

«Jeg har allerede vært der», sa herr Adamson.

«Jeg hørte smellet her i hagen og syklet ned på mammas sykkel. Stilig. Røyk overalt. Faren min ble vanvittig sint, og det var like før han ga meg en ørefik da jeg endelig kom hjem. Så holdt han så hardt rundt meg at jeg nesten ble kvalt. Var det ditt hus som ble ødelagt?»

«Det vet jeg ikke», sa herr Adamson. «Jeg sa jo det.»

«Jo, huset helt fremst, nesten ved jernbanestasjonen. Jeg så inn i rommene. I et av dem var det en bit av gulvet som hang igjen. Det sto en lampe på det. Det var den eneste bombingen her i byen. De slapp et par bomber over Zürich også, og over Schaffhausen. Men det var for langt unna for meg, på sykkel.»

«Kan du holde på en hemmelighet?» sa herr Adamson.

«Selvfølgelig!» ropte jeg. «Jeg og Mick har en hemmelighet, jeg har sverget ved Manitu av alle navahoer at jeg aldri skal røpe den, ikke for noen, og hemmeligheten er skrekkelig. Mick var i Margarethenpark, og da sto det en mann bak et tre, med en tiss som var helt rød, så stor, diger og blodig, sa Mick, og han sprang av sted, og nå er det vår hemmelighet. Da jeg fortalte det til mamma, sa hun at jeg aldri får snakke med menn jeg ikke kjenner. Du ser altså at jeg kan holde på en hemmelighet.»

«Hm», sa herr Adamson og så ettertenksomt på meg. «Vår hemmelighet er at du ikke får lov til å fortelle mamma at du har truffet meg. Ikke pappa heller. Og heller ikke Mick. Greit?»

Jeg nikket. Jeg hadde lyst til å slå knyttneven mot brystet hans, som Mick og jeg gjorde når vi tok viktige beslutninger, men han gikk et skritt bakover.

«Vi ses igjen», sa han. «Den er virkelig fin, denne hagen. Se der, du. En fugl med gullfjær.»

«Hvor?»

«Der, oppå hekken.»

Jeg kikket mot den. Det var ingen fugl i gulldrakt der, ikke engang en vanlig fugl. Jeg snudde meg mot herr Adamson. Men han var borte. Sporløst forsvunnet. Jeg så til venstre, jeg så til høyre, jeg så bak meg og opp på himmelen. Ingenting. Da reiste jeg meg og ruslet hjem.

JEG KALTE MICK for Mick, og han kalte meg for Mick. Han var meg, og jeg var han. Morgenen etter, tidlig, så tidlig som gutter struttende av energi liker å stå opp, løp jeg over åkeren mellom mitt og hans hus, åpnet hoveddøren og inngangsdøren uten å banke på, og stormet inn på kjøkkenet. Det må ha vært søndag, hos meg var alle hjemme – mamma, pappa, storesøster og lillesøster – og også på Micks kjøkken var både Micks mor og faren hans. Noe som absolutt hørte til sjeldenhetene. Mick satt ved bordet og holdt en kjempestor kopp mot leppene. «Jeg kommer, jeg må bare drikke opp melken.» Håret hans strittet av motvilje, han kunne ikke fordra melk. Drakk han den for fort, ble han dårlig, og hvis han slurpet den langsomt i seg, ble det enda verre, for da dannet det seg en tynn hinne, som gjorde at kvalmen økte til uendelig styrke. Derfor sto moren ved siden av ham og slapp ham ikke av syne. Hun var overbevist om at melk var sunt, og at Mick var i stand til – det hadde hun fullstendig rett i – å helle innholdet i koppen i utslagsvasken hvis hun vendte blikket bort bare i ett sekund.

Jeg sa: «Jeg venter!» og satte meg tvers overfor ham. Mick løftet koppen på nytt – hodet hans forsvant bak kjempekrukken, som man kunne ha druknet en elefant i – men drikkelydene tilsa heller at han fylte opp koppen med melk fra magen. Moren så rådvill ut, og faren stappet pipen på nytt, helt uten å ense dramaet som utspilte seg foran øynene på ham.

Mick het Hanspeter, alle unntatt jeg sa Hanspeter til ham. Akkurat som jeg alltid ble kalt ved døpenavn hjemme. Moren til Mick hadde på seg en blåflammete kjole full av bånd i gammelrosa silke, som hang som tang nedover henne. Hun gikk og trallet på brokker av en ugjenkjennelig melodi, det gjorde hun egentlig alltid, og avbrøt bare seg selv for å si «Bravo!» eller «Kom igjen!» til Mick. Han fortsatte å lage de samme lydene. Moren til Mick likte å synge, og hun sminket seg også når hun var hjemme. Faren til Mick var professor, nærmere bestemt professor i biller. Coleopterolog, ville jeg ha sagt i dag. Nå sa han: «På tide å sette i gang igjen!», pattet på pipen, støtte ut røyken, nikket til meg og gikk tilbake til arbeidsværelset. Det var fullt av kasser med spiddete biller. Små, store, et par digre. Iriserende grønne, brune, sorte, prikkete, gullfargede. Hele dagen satt faren til Mick ved det enorme bordet fullt av mikroskop, skåler, flasker, biller, fyllepenner, beskrevne og ubeskrevne ark, luper. En blikkboks full av blyanter i alle farger. En stor kurv med minst et dusin piper. En gang i uken gikk han til universitetet og lærte studentene forskjellen på carabidae, anobiidae og leptinotarsa decemlineata. Carabidae løp, anobiidae hakket, og leptinotarsa decemlineata satte seg på bladene til potetplantene og spiste dem opp. Faren til Mick sang aldri, men fra tidlig morgen til sent på kveld spilte han lp-plater på full styrke. Monteverdi, Bix Beiderbecke, Gesualdo, Beethoven, Buddy Bertinat and his Orchestra, Dvořák, en salig blanding. Uten kunstneriske pretensjoner plystret han til melodiene og fordypet seg i analysen av benet til en hjortebille. Akkurat nå hørte han på noe øredøvende. Moren trallet i vei uten å bry seg om paukeslagene fra rommet ved siden av.

(Mine foreldre, i parentes bemerket, var normale. Mamma var like bred som hun var høy, kulerund, varm, med en duft av melk. Hele hodet mitt kunne forsvinne mellom brystene hennes. Hun lo og skravlet mye. Pappa var en lavmælt mann og alvorligere enn mamma. Han var sped, nesten radmager – for meg var han likevel en kjempe – og arbeidet ved e-verket i byen. På et eller annet vis sørget han for at lyset ikke gikk, akkurat hva han gjorde, det vet jeg ikke den dag i dag. Om han skrudde sikringer ut og inn, eller om han, i en høyere posisjon, satt ved en kontrollpult og startet sterkstrømnettene på nytt når det var fare for blackout, fordi et tre hadde falt over høyspentledningen oppe i Gotthard-passet igjen. Han gikk i hvert fall alltid med kjeledress.

Når han kom hjem om kvelden, åpnet han en ølflaske – et håndkantslag mot lukkebøylen, han traff alltid på første forsøk – og tok en stor slurk. Så rakte han meg flasken. Han ga fra seg et befriende sukk. «Én slurk», sa han. Jeg tok én slurk. Jeg var ikke spesielt glad i øl, men det var fint å feire at arbeidsdagen var over, oss menn imellom. Og så var det min store og min lille søster. Storesøsteren min liknet på mamma, var tykk og lo dag ut og dag inn. Lillesøsteren min var liten, for liten til å være en squaw fra navahostammen, egentlig for liten til alt.)

«Vi stikker bort til hagen til Kremers villa», sa Mick da han faktisk hadde drukket opp morgenmelken. «Jeg henter fjæren min.»

«Ikke i dag», sa jeg og kjente at hjertet slo raskere. «Jeg vil dra til nybygget.»

«Hvorfor det?»

«Eller til grustaket. Eller begge deler.»

Vi gikk tvers over jordene og bort til et bygg – det lå så langt unna at vi først bare kunne se det som en prikk i det fjerne – som for bare noen uker siden ikke hadde stått der, og som på langt nær var ferdig. Veggene var fortsatt upusset. Rød mursten med runde luftehull. Taket var ennå ikke tekket. Takbjelkene ruvet skrått mot himmelen, og der de traff hverandre, lå den huslange spisssøylen på tvers. Oppå den sto en av disse maistengene, et grantre pyntet med fargerike bånd som minnet meg om moren til Mick. Vinduer uten glass. Stillas rundt huset, bygningsavfall, langt borte en utedo. En trebrakke til arbeiderne. Men i dag var det jo søndag, det var ingen arbeidere der, og et besøk av arkitekten var ikke å forvente. Arkitekten hadde vi aldri sett, heller ikke Kremer, og i likhet med Kremer var han det verste straffeskremselet vi kunne forestille oss.

Vi løp over tverrbjelkene på gulvene, der parkettgulvet ennå ikke var lagt. Spesielt i annen etasje var det en manndomsprøve å løpe fort gjennom rommet, det var så brede åpninger mellom bærebjelkene at jeg måtte hoppe i lange byks over den gapende, sorte avgrunnen. Hver landing var en kamp for å beholde balansen, det var best ikke å stoppe i det hele tatt, men å hoppe videre til neste bjelke med det samme. Og så videre, helt frem til husveggen vis-à-vis. En gang hadde faktisk Richi Wanner falt ned fra annen etasje, uten å komme nær bjelkene i det fremtidige gulvet i første etasje, og suste rett ned i kjelleren, hvor han landet på en sandhaug. Med et skjevt smil klatret han opp i dagslyset igjen, som om ingenting hadde skjedd. Men vi, Mick og jeg, hoppet så sikkert som bare det fra bjelke til bjelke og lo mot hverandre når vi sto på hver vår side. Så fylte vi sement i en bøtte. Det var tyveri, og spenningen ved det forbudte ga meg gysninger mens jeg sto ved siden av Mick og så på at han skuffet spade på spade med sement i bøtten. (Han ville bygge en fiskedam.) Litt senere sprang vi de par 100 meterne bort til grustaket, som forsvant i dypet bak en voll av gammelt gress, først synlig i siste øyeblikk, og uten noe som helst sikkerhetsgjerde. En veldig bratt, nesten loddrett vegg av hvit grus, en tyve eller tredve meter dyp avgrunn. Nede, langt der nede lå gruvegulvet, dekket av hauger med grus av ulik størrelse. Grov, middels, fin. Rundt dem var det spor etter lastebilene, som kunne kjøre inn på området fra den andre siden.

Mick hoppet ned i grusveggen før meg. Grusen rant sammen med ham, og mens han holdt balansen med armene, gled han ned i dypet like grasiøst som en moderne snøbrettkjører. Nå sto han allerede der nede og vinket.

Jeg kastet meg ned i avgrunnen, jeg også. I motsetning til Mick utløste jeg et regelrett grusras, som jeg snart ble sittende hjelpeløs fast i, og som rev meg med seg. Jeg kjempet for likevekten, for livet, og veivet med armene slik Mick hadde gjort, riktignok ikke like elegant som ham, snarere i ren panikk. Som Ikaros etter at halve fjærdrakten hans hadde smeltet. Da jeg nådde bunnen, hadde jeg i det minste hodet over grusen, men satt fast i grus til brystet. «Mick!» ropte jeg. «Mick!» Jeg skrek. Jeg så nemlig at Mick løp av sted, gjennom gruveutgangen hvor lastebilene kjørte. Han forsvant inn i skogen. Jeg prøvde å få løs armene – det klarte jeg etter la oss si ti minutter, som virket som en evighet – og satte i gang med å grave meg ut. Jeg hadde ingen spade, jeg hadde kun hendene. Hver gang jeg kastet bort en håndfull med grus, raste en ny håndfull ned. Jeg gråt en god stund. Så gravde jeg innbitt videre, desperat, og etter enda en evighet klarte jeg omsider å befri høyrebenet fra møkkagrusen. Jeg dro venstrebenet etter. Foten hadde huket seg fast i noe, jeg halte og dro, og endelig kom foten som skutt ut. Sammen med noe hvitt, merkelig, uformelig. Med de siste kreftene jeg hadde, lempet jeg det ut i friskluft. En knokkel. En stor, ufattelig diger knokkel, skinnende blank og strålende, som om den var blitt vasket av 20 millioner regnskyll i løpet av 10 millioner år. Jeg la tingesten over skulderen – den var tung som en trestamme – og gikk tilbake til nybyggvillaen samme vei som Mick. Han, min beste venn, satt på en sandhaug, bøtten med den stjålne sementen sto mellom føttene hans. «Endelig, der er du jo», sa han. «Hva er det?»

«En knokkel», sa jeg. «Jeg har gravd den ut. Fra en mammut, tipper jeg.»

«Eller fra en tyrannosaurus rex.» Mick veide det gigantiske funnet i hendene. «De kunne fly og mørkla hele himmelen når de fór ned mot deg fra luften.» Han nikket og ga meg knokkelen tilbake. «De foretrakk å bo på grustak.»

Vi sprang enda et par ganger over gulvbjelkene i annen etasje og klatret opp på takmønet, for stigene til snekkerne sto fortsatt lent mot den øverste bjelken. Mick våget seg ut på stigen først, men selv han klatret forsiktig fra trinn til trinn, og så var det min tur. Her oppe kunne jeg se veldig langt. Til venstre, langt borte, huset vårt, huset til Mick, Kremers villa, og så den flate borgen til den hvite damen, som liknet en liten landsby på høysletten, en øy med hus mellom enger og åkrer fulle av kirsebærtrær. Bak dem, langt der nede i det fjerne, blinket de bitte små husene i byen. Rhinen, et funklende bånd, forsvant i horisonten, som het Tyskland på den høyre bredden og Frankrike på den venstre.

På den andre siden og mye nærmere sto vanntårnet og også batteriet, et temmelig latterlig bolverk sett med dagens militærteknologi, som byfolk i Basel brukte som beskyttelse mot opprørske bønder en gang i tiden. Vanntårnet ruvet majestetisk. Sammen med et par av husene i byen. Bak dem lå de blå konturene av åsene i Jurafjellene. Et par turgåere gikk på veien bort til nybyggvillaen. En kvinne i rød kjole, to menn med hatt. En leken hund løp rundt dem, og av og til kastet en av mennene en kjepp som hunden jaktet begeistret på.

«Arkitekten!» skrek Mick lydløst opp til meg. «Han er nesten ved huset!» Han pekte ut på gaten og hoppet som en hare bortover bjelkene. Jeg skyndte meg å klatre ned stigen, og da jeg hadde kommet ned på gulvbjelkene, hørte jeg en rungende stemme fra første etasje. Jeg speidet ned. Under døren, hvor det gulvløse gulvet i første etasje begynte, sto mannen som hadde kastet kjeppen. Den andre mannen og kvinnen i den røde kjolen trengte seg ved siden av ham og forsøkte å kaste et blikk inn i rommet. Hunden, en puddel, presset hodet mellom bena til kvinnen. Siden hattene til mennene hadde brede bremmer, kunne jeg ikke se ansiktene. Bare kvinnens, som glinset av svette under en platinablond manke. Mannen som jeg trodde var arkitekten, og som garantert også var det, forklarte et eller annet. «Kvadratmeter», ropte han. «Grunnflate. Innvendig isolasjon. Sentralvarme.» Han pekte hit, dit, heldigvis ikke opp. Jeg snek meg, i den grad det var mulig, med lydløse sprang til den andre siden av rommet. Bort til trappen. Men da jeg nådde frem til den, var de tre allerede på vei opp mot meg. Jeg hørte skrittene, som fra tre offiserer, og arkitekten, som fortsatte å snakke i vei, hørtes ut som straffeengelen fra det hinsidige. Hva annet kunne jeg gjøre; jeg klatret gjennom vinduet og ut på stillaset og hoppet ned. Fienden skulle ikke fange meg levende. Jeg siktet på sandhaugen, og landet da også på den med venstre fot, høyre fot, derimot, traff en planke det sto en stor spiker opp av. Den presset seg gjennom gummisålen på joggeskoen og inn i foten. Jeg skrek ikke, naturligvis ikke, en navaho som har en arkitekt pustende i nakken, skriker ikke. Jeg dro spikeren ut av foten, la mitt forhistoriske ben over skulderen og løp tvers over jordet og etterlot et blodspor. Mick løp langt foran, tynget av sementbøtten i høyre hånd. Jeg styrtet inn i huset, i armene på mamma, som satte meg i badekaret, spylte meg fra topp til tå med slangen – bunnen av badekaret var fylt av blod og oppi lå knokkelen. Mamma dynket såret med jod og bandasjerte det på kyndig vis. Jeg var ikke lenger noen indianer. Jeg gråt hemningsløst.