Peter Stamm

Hver dag er natt

Roman oversatt fra tysk av
Marianne Fischer

Ganesa Forlag

Copyright © 2013 by Peter Stamm

First published as Nacht ist der Tag

by S. Fischer Verlag, Frankfurt/Main, 2013

Published by agreement with

Leonhardt & Høier Literary Agency A / S

Copenhagen

Norsk utgave

© 2014 Ganesa Forlag AS

Elektronisk utgave

Omslag:

hissmann, heilmann, hamburg

og substansdesign.com

Omslagsfoto:

Andris Feldmanis / Millennium Images, UK

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-7895-088-3 (epub)

Foreligger også som papirutgave:

ISBN 978-82-7895-086-9 (trykk)

www.ganesaforlag.no

All days are nights to see till I see thee,
And nights bright days when dreams do show thee me.

WILLIAM SHAKESPEARE, SONETTE 43

Stadig våkne halvveis og døse av igjen, dukke opp fra søvnen og synke tilbake i vektløsheten. Gillian ligger i vannet, det lyser blått. Kroppen hennes ser gulaktig ut, men så snart den dukker opp til overflaten, forsvinner den i mørket. Alt lys kommer fra det varme vannet som skvalper over magen, over brystene hennes. Det er oljeaktig, perler på huden. Hun ser ut til å befinne seg i et lukket rom, det er stille, likevel merker hun at hun ikke er alene. Hun blir elsket, kjærligheten fyller henne.

Tiden gjør sprang. Når hun hører en susing, åpner hun øynene. Nå er hun alene. På veggen er det rekker av lyspunkter som ikke var der tidligere. Hun lukker øynene, susingen avtar og stilner.

Senere beveger en hvit skikkelse seg ved siden av henne, hendene beroligende utstrakt, og forsvinner igjen. Gillian kjenner en svak kvalme som nesten er velgjørende, en deilig svekkelse som trekker henne ned, tilbake til søvnen. Så er det lyst, alt er blendende hvitt. På nattbordet står et frokostbrett. Det dufter av kaffe og blomster. Svært langsomt våkner kroppen hennes, hun kjenner beina og armen som skyver dyna til side, kulda mot den nakne huden. Hun har nesten ingen smerter, bare følelsen av å samle seg og løse seg opp igjen, en langsom pulsering. Ved siden av henne ligger en hånd som trykker på en knapp og blir til hennes hånd. Noe løfter kroppen hennes opp, hun hører en svak summing. Det er uvanlig lett å puste, som om lufta strømmer uhindret ut og inn av kroppen hennes. En finger trykker på den grønne knappen som er merket med en liten bjelle. Tiden går.

Den hvite kvinnen kommer inn i rommet, går bort til senga, og uten å spørre tar hun nattpotta. Og igjen denne følelsen av å løse seg opp, varmen som strømmer ut av kroppen.

Er du ferdig?

Gillian sier noe som høres ut som et kort stønn. Det føles som om hun bare bor i den minste delen av denne kroppen, som virker veldig stor, en tom bygning full av underlige lyder, full av ukontrollerte bevegelser. Når man kommer inn i et rom, er det som om noen akkurat har forlatt det. Fra et eller annet sted høres samtaler, latter. Gillian skynder seg ned en trapp, men igjen kommer hun for sent. På bordet står det skitne serviset, står tomme skåler. Serviettene ligger sammenkrøllet på den hvite duken, mellom vinflekker og smuler.

Det regner. Gillian spør seg selv hvor lenge hun allerede har ligget her, men hun forventer ikke noe svar. Hun har nesten ikke krefter igjen til spørsmålet. Hun sitter foroverbøyd i senga uten å huske hvordan hun havnet i denne stillingen. Plutselig kjenner hun noe kaldt, først er det bare en liten flekk, så forandrer det seg til en rygg, strek for strek males den i tomrommet, til hun kjenner hele ryggen. Det lukter alkohol. Radioen står på, Gillian hører tidssignalet, en stemme som snakker veldig fort, hun forstår bare enkeltord som ikke gir noen mening. FNs spesialutsending, marssonden Beagle 2, en semifinaleseier i Australian Open, et lavtrykksområde med sentrum over Biscayabukta. Spredte regnbyger. Hun gjentar inni seg: FNs spesialutsending, marssonden, lavtrykksområdet, og prøver å forstå sammenhengen. Kuldefølelsen går over, og ryggen forsvinner ut av bevisstheten hennes, nattkjolen senker seg som et teppe. Gillian holder pusten til det går opp igjen. Noen gir henne et lite puff, og idet hun løper ut på scenen, ser hun seg raskt tilbake som om hun hadde snublet i noe. Hun vender seg mot publikum, ser inn i lyskasterne og bukker dypt. Tre, fire teppefall så ebber applausen ut, den korte lykken er over. Gillian vet at hun ikke var god, regissøren kommer til å si det til henne, enda en gang. Du bare spiller, kommer han til å si. Du må leve rollen din.

Du kan lene deg tilbake nå. Skal jeg la radioen stå på?

Gillian prøver å konsentrere seg. Alt avhenger av svaret hennes. Hun vil våkne, stå opp, men det går ikke. Hun klarer ikke å bevege beina, det er som om hun ikke har noen bein. Radioen stilner, sykepleieren går bort til vinduet og trekker for gardinene. Gillian husker regnet. Lavtrykksområdet. Det må være en sammenheng.

Hvil deg litt.

Hvile fra hva? Noe har skjedd. Gillian kretser rundt erindringen, hun nærmer seg den og viker unna igjen. Når hun strekker ut hånda, forsvinner bildene, og det blå vannet dukker opp, stadig det blå vannet og det tomme huset, hennes første scene. Men det andre er der hele tiden og venter på henne. Hun vet at det finnes en utvei, og hun kommer til å ta den. Senere.

Legen trakk en stol inntil senga og satte seg på armlenet. Han holdt et lite speil med rosa plastramme i hånda, et leketøy. Han spurte hvordan hun hadde det.

Bedre, sa Gillian. Jeg er tilbake.

For første gang kunne hun huske.

I to dager, sa han da hun spurte hvor lenge hun hadde vært her. I en måned, i et år, det ville ikke forundret henne.

Vi måtte gi deg noe sterkt smertestillende.

Det var ingen dårlig tripp, sa Gillian og forsøkte å le.

Da hun løftet hånda, holdt legen den fast med en rask, men varsom bevegelse. Nei, sa han, du bør ikke ta på det området.

Han begynte å beskrive ansiktet hennes som en gjenstand, det var en saklig gjennomgang, men Gillian forsto ikke helt hva han sa. Så beskrev han framgangsmåten for henne, operasjonene som ville være nødvendige.

Om et halvt år vil man nesten ikke kunne se noe lenger.

Se noe av hva da? spurte Gillian.

Et øre kan vi enkelt sy på igjen, sa legen, men nesa har for mange fine blodkar. Vi skal lage en ny.

For øyeblikket ser det ikke veldig pent ut, sa han, men jeg tror det er lurt at du ser på ansiktet ditt.

Gillian lukket øynene, åpnet dem igjen og strakte ut hånda. Legen ga henne speilet. Hun beveget det fram og tilbake som et våpen hun ikke visste hvordan skulle brukes. Hun så vinduet, alle blomsterbukettene som sto i rommet, døra og legens ansikt. Han smilte og stilte et spørsmål, men hun hørte ikke etter, beveget fortsatt speilet som om hun lette etter det riktige utsnittet, og lot det så synke.

Er det ille?

Han nikket og sa enda en gang, om et halvt år. En som ikke kjenner deg, vil nesten ikke kunne se noe.

Og en som kjenner meg?

Vi forsøker å få det så likt som mulig, det finnes jo nok bilder av deg. Du vil bli overrasket, sa han. Plastisk kirurgi har gjort store framskritt.

Hvorfor kan jeg lukte kaffe når jeg ikke lenger har noen nese?

Luktecellene er her, sa legen og pekte på neseroten sin. Han reiste seg. Skal jeg legge igjen speilet?

Nei, sa hun, og så ja.

Da legen var gått, løftet Gillian speilet med en rask bevegelse og holdt det tett opptil ansiktet som om hun ville gjemme seg bak det.

Hun kunne ikke huske når de hadde sagt det til henne. Kanskje hadde de overhodet ikke sagt det til henne, kanskje visste hun det bare. Eller så bare ante hun det, at Matthias var død. Det var stille, bare vinden hørtes, den blåste gjennom trærne, drypping av vann og en uregelmessig knaking, som når bøyd metall langsomt retter seg ut. Lyset gikk av og på, oransjefarget lys. Gillian følte ingen smerte, hun merket bare at ansiktet hennes var vått. I munnen kjente hun den metalliske smaken av blod.

Hun hadde ikke klart å snu på hodet, men fra øyekroken hadde hun sett Matthias ligge bøyd over rattet som om han hadde sovnet av utmattelse. Han rørte seg ikke, han dukket opp, forsvant, dukket opp, forsvant. Selv i lyset virket ansiktet hans mørkt, rødlig som på en alkoholiker. Om hun bare kunne slå av blinklyset, så ville alt ha vært bra, da kunne hun fått sove. Men hun kunne ikke røre seg. Og så, langsomt, kom smerten, i brystområdet, i beina, i ansiktet. Det var som om hun aldri hadde kjent ansiktet sitt før, det trakk seg sammen i smerten som en hånd til en knyttneve. Matthias var død. Hva skulle hun gjøre med alle tingene hans? Hvordan møte familien hans, vennene hans? Hun tenkte på matvarene i kjøleskapet som etter hvert ville bli dårlige, potteplantene som tørket inn. Så var hun plutselig sikker på at Matthias ikke var død. Det er ikke mulig, tenkte hun, og tanken var en så stor lettelse at hun nesten måtte le. Det er jo overhodet ikke mulig.

Da Gillian våknet, sto faren hennes ved senga, ved siden av ham legen. De snakket lavt. Gillian hørte ikke etter. Hun lukket øynene, og igjen så hun hullet i ansiktet, gjennom dette hullet hadde hun sett inn i sitt indre. Hun forsøkte å løfte hendene for å gjemme seg, beskytte seg. Dyna kjentes tung mot brystet, hun kunne nesten ikke bevege fingrene. Plutselig hadde hun vanskelig for å puste. Hun åpnet øynene. De to mennene sto der fremdeles. Nå var de tause og kikket ned på henne, inn i henne. Gillian klarte ikke å unngå, gjengjelde eller vende seg bort fra blikkene. Hun lukket øynene, løp sin vei, flyktet inn i de mest bortgjemte kroker. En meningsløs lek, en ringdans, en barnesang med uendelig mange vers. Så hørte hun fornavnet sitt, legen hadde sagt det. Da hun så opp på ham, møtte hennes blikk farens. Faren vendte seg bort.

Hvordan går det med deg?

Hun sa ingenting. Hun måtte ikke avsløre seg selv. Hun hadde gjemt seg, hvis hun ikke rørte seg, kunne de ikke finne henne. I timevis kunne hun holde ut på gjemmestedet sitt, i klesskapet eller bak sofaen, på loftet, til hun merket at ingen lette etter henne. Da snek hun seg langsomt tilbake, viste seg mer og mer, men det var som om hun var blitt usynlig fordi hun hadde gjemt seg så lenge. Foreldrene behandlet henne som luft. For en lettelse det var da hun hadde stått i kjøkkendøra i et kvarter og moren endelig ba henne dekke bordet som om ingenting hadde skjedd. Hun hørte døra gå opp og så hvordan faren forlot rommet. Legen fulgte etter ham.

Noe var gått i stykker. Gillian husket hvordan hun fortvilet hadde prøvd å holde delene mot hverandre som om de ville vokse sammen igjen. Hun kunne ikke huske hvordan hun hadde havnet i dette bilvraket. Bare vektløsheten husket hun. Plutselig ble hun klar over at tiden gikk i en retning, at den ikke kunne snus. Hennes første minne var denne følelsen av å ikke lenger kunne bevege seg, å miste all kraft, all tyngde. Det var som om bevisstheten allerede hadde forlatt kroppen, som svevde med stor hastighet gjennom rommet, støtte mot noe, ble kastet tilbake, støtte mot noe igjen i en latterlig bevegelse fram og tilbake.

Gillian hadde alltid visst at hun var i fare, at hun en eller annen gang måtte betale for alt sammen. Nå hadde hun betalt. Da legen hadde spurt henne om hva hun husket, hadde hun bare beveget hodet langsomt fram og tilbake. Det var ingen hoderisting, hun hadde lett etter minnene sine på de hvite veggene. Men bildene hun så, hadde ingenting med henne å gjøre. Jobben, foreldrene, Matthias tilhørte et annet liv.

Alt er der fortsatt, sa hun, det er bare jeg som er borte.

Sykepleierens omhyggelige bevegelser, hennes konsentrerte smil.

Du må si fra hvis det gjør vondt.

Smerten besto av små hendelser som skjedde rett foran ansiktet hennes, et fyrverkeri av stikk som Gillian ikke forbandt med seg selv. Kroppen reagerte på dem, rykket til eller forsøkte refleksaktig å vri seg unna. Sykepleieren unnskyldte seg, stemmen hennes lød utålmodig. Gillian hadde ikke tenkt å unnskylde seg for denne kroppen som bare var et arvestykke. Hun var tredje leieboer, hadde nettopp flyttet inn her. Når noen kom, åpnet hun døra og slapp vedkommende inn. Hun iakttok besøket, prøvde å lese i øynene hans hva han syntes om dette huset. Hun ble glad når han uttrykte sin beundring. Ja, ikke sant det er fint her. Det er fortsatt mye å gjøre. Hun lo. Sykepleieren forklarte henne hva hun gjorde, men Gillian hørte ikke etter. Hun prøvde å skjule smerten bak ansiktet, å forme den til et bilde, men det lyktes henne ikke. Bildet var ufullstendig, proporsjonene stemte ikke.

Vi er snart ferdig, sa sykepleieren. Sånn, dette gikk jo ganske bra.

Hun forlot rommet. På nattbordet lå speilet. Gillian tenkte på speilet, ikke på ansiktet. Speilet var ansiktet som hun kunne holde foran seg. Hun strakte ut hånda, nølte, ventet litt til, så grep hun det likevel. Hun lekte med det, betraktet den blanke baksiden, det svake gjenskinnet av ansiktet hennes, en anelse av noe intakt. Hvis noen hadde sett på henne nå, ville vedkommendes ansikt ha blitt til hennes. Så snudde hun speilet, kikket lenge på seg selv. Før hadde hun av og til stilt seg opp foran speilet og sett seg selv dypt inn i øynene. Men øynene hadde vært som glasslegemer, pupillene var hull som kroppens ugjennomtrengelige mørke lå skjult bak.

Hun prøvde så hardt hun kunne å kjenne igjen seg selv i dette kjøttet. Hun gjenkjente øynene, øyebrynene, munnen, men de dannet ingen helhet. Når legen eller en sykepleier kom inn i rommet, la hun speilet raskt fra seg på nattbordet, og forestilte seg at bildet var fanget i det, og på den måten kunne hun skjule det for de andres blikk. Hun forsøkte å se vemmelse eller forferdelse i sykepleierens øyne. Men hun så bare likegyldig vennlighet.

Hun betraktet sykepleiernes ansikter, prøvde å ta bolig i dem. I tankene etterlignet hun mimikken deres, skjøv overleppa over underleppa, blunket, rynket panna. Hun fikk sykepleierne til å samtale med hverandre, bare for å kunne betrakte ansiktene deres, for å hvile i dem.

Faren flyttet en stol bort til senga. Når Gillian snudde på hodet, kunne hun se hvordan han satt der og stirret på veggen hvor det hang en utstillingsplakat, en grønn flate med tre røde prikker langs diagonalen.

Liker du bildet?

Tre prikker. Hun hadde løftet hodet fra puta. Han kikket kort bort på henne og deretter vekk igjen.

John Armleder, sa hun, kunstnerens navn lød plutselig truende.

De skulle dra av huden hennes, hun hadde ikke helt forstått det, men legen ville løsne en hudflik fra panna uten å atskille den fra blodårene, brette den ned og bruke den til den nye nesa.

Matthias er død, sa faren.

Selvsagt, sa Gillian, det vet jeg godt.

Hun visste det, hun hadde sett ham. Først da hun kjente tårene renne, merket hun at hun gråt. Faren tok et papirlommetørkle fra en eske på nattbordet og tørket tårene hennes, en uvanlig kjærlig gest.

Det er fryktelig trist.

Jeg kunne vært død, den setningen hadde Gillian sagt om og om igjen til seg selv, men den hadde ingen betydning. Tårene stoppet like plutselig som de hadde begynt. Faren kastet papirlommetørkleet i søppelkassa ved døra, kom tilbake til senga, og satte seg på stolen igjen. Han ventet et øyeblikk, så sa han at de måtte avklare noen praktiske ting.

Mor var i leiligheten deres og har ordnet det mest nødvendige.

Etter at Gillian var kommet på sykehuset, hadde hun ofte tenkt på barndommen og på tiden etter at hun flyttet hjemmefra, på Teaterskolen, årene på små scener i provinsen. Hun husket vagt hvordan historien fortsatte, ekteskapet med Matthias, jobben i tv. Hun hadde tenkt seg ut en slutt, en scene i en hage, en solfylt sommer-ettermiddag, hun var blitt eldre, men fremdeles en tiltrekkende kvinne, det var en mann der, de drakk hvitvin og snakket om gamle dager.

Matthias er død, sa Gillian.

Han hadde 1,4 i promille, sa faren. Det var en ren faktaopplysning, som om han sa Matthias' høyde eller vekt.

Jeg er trøtt, sa hun.

Det viktigste er at du lever, sa faren.

Det er bare noe man sier. Jeg vet ikke …

Han så kort på henne og vendte seg øyeblikkelig bort igjen.

Venninnen din sa at du hadde kranglet med Matthias.

Kan godt være, det, sa Gillian, kanskje kranglet vi.

Matthias hadde funnet filmen og levert den til framkalling i fotobutikken. Rett før de skulle dra til Dagmars nyttårsfest, hadde han slengt bildene hardt i stuebordet.

Hvem har tatt disse?

Gillian hadde raskt samlet sammen bildene uten å se ordentlig på dem, og lagt dem tilbake i konvolutten.

Det angår ikke deg.

Matthias lo hånlig.

Det er selvfølgelig helt normalt å la seg fotografere sånn.

Du kan ta det helt med ro, sa hun, bildene kommer ikke ut i offentligheten.

Så du gjorde det bare for moro skyld?

Kanskje jeg hadde tenkt å gi deg dem i gave, sa hun.

Matthias tidde et øyeblikk. Og hva om han som framkalte dem har laget kopier til seg selv? spurte han. Men det er vel det samme for deg hvem som ser deg sånn.

Det var jo du som leverte filmen til framkalling, sa Gillian, jeg har ikke bedt deg om det.

Matthias forlot rommet. En time senere sto han i døra i den mørke dressen sin og spurte om hun var klar. Akkurat da mistet Gillian all respekt for ham.

Ok, så drar vi, sa hun. Jeg er straks klar, jeg skal bare skifte først.

Hun gikk inn på soverommet og tok på seg sin korteste kjole, svarte nettingstrømper, høyhælte sko. Hun tok på knallrød leppestift og litt parfyme bak ørene, en intens duft som Matthias hadde gitt henne og som hun nesten aldri hadde brukt. Matthias ventet utålmodig i gangen.

Da hun gikk forbi ham på vei bort til inngangsdøra, sa han lavt, skal du på gata eller på nyttårsfest?

I bilen sa de ikke et ord, og på festen gjorde han sitt ytterste for ikke å komme i nærheten av henne. Gillian iakttok ham på avstand, hvordan han sto der, med sleiken sin og den blanke dressen.

Klokka to på natta var det bare den harde kjernen som satt igjen rundt det store bordet som var fullt av skitne tallerkener og tomme glass. Matthias var den eneste mannen, han sto et stykke unna med et glass i hånda og stirret gjennom terrassedøra ut i den mørke hagen. Dagmar, som nylig hadde gjort det slutt med kjæresten, sa at hun hadde stadig vanskeligere for å se på menn som erotiske objekter. Gillian sa at hun var enig med henne og at kvinnekroppen rett og slett var vakrere enn mannens. Hun hadde drukket ganske mye, selv om hun hadde avtalt med Matthias at hun skulle kjøre hjem.

Dagmar reiste seg for å gå på toalettet. Et kort øyeblikk ble hun stående bak Gillian, la hendene på skuldrene hennes og kysset henne på kinnet. Matthias åpnet terrassedøra og gikk ut i hagen.

Matthias var kulturredaktør i et magasin som nesten ikke skrev om kultur. Da de ble kjent med hverandre, arbeidet Gillian fortsatt hos en lokal tv-stasjon. Han hadde gjort inntrykk på henne fordi han kjente alle og enhver i kulturmiljøet. Stadig vekk møttes de helt tilfeldig, Matthias presenterte henne for folk og overtalte henne til å komme på premierefestene. En svært kald vinterdag møttes de på en premiere i et lite teater på en høyde over byen. Etter forestillingen satt de ved et bord sammen med skuespillerne og musikerne. Gillian snakket nesten bare med komponisten hele kvelden. Han hadde spurt om navnet hennes, og hun hadde forklart at moren var engelsk. Hun hadde følelsen av at komponisten visste noe om henne som hun aldri fikk vite. Da alle forlot teateret sammen etter midnatt, var gata dekket av snø og det blåste en isende vind. Matthias sa at han måtte vise henne noe. Mens de andre gikk til kabelbanestasjonen, førte han henne over veien til en liten plattform med nydelig utsikt. Byens lys flimret i kulda, og selv stjernene virket uvanlig nær. Matthias viste henne en minnestein under en stor lind, og sa at her lå Büchner begravet. Han la armen rundt skuldrene hennes og fortalte henne eventyret om det fattige barnet i Woyzeck som Gillian fortsatt husket fra skoletiden. Og månen var et stykke råtten ved, stjernene små gylne mygg og jorda en veltet krukke. Så kysset de hverandre.

Den kvelden hadde det ikke skjedd noe mer. De hadde skiltes ved en trikkeholdeplass og gått hver til sitt. Først våren etter tilbrakte de en natt sammen. Gillian hadde noen turbulente forhold bak seg og var glad for at Matthias var ukomplisert og at han så ut til å elske henne på ordentlig. Han var veldig kjærlig, men etter hvert lå de stadig sjeldnere med hverandre. De hadde begge så mye å gjøre at Gillian drøyde med å snakke med ham om det.

Da han gikk ned på kne og ba om hennes hånd, smilte hun og rufset til håret hans. Det var på en dyr restaurant hvor man visste hvem hun var og hilste på henne med navn. Først hadde hun syntes at situasjonen var pinlig, så hadde hun likt det. I de etterfølgende årene hadde de stadig omhyggelig iscenesatte og stemningsfulle middager eller champagnefrokoster, en overraskelsesfest på hennes 35-årsdag med maskerte gjester, helgeutflukter på velværehoteller, overnattinger på romantiske rom for forelskede par.

Så fikk hun jobben som programleder og tjente plutselig like mye som Matthias. Men det som så ut til å plage ham mest, var at hun var den viktigste av dem på steder hvor de begge laget reportasjer. Først nå la Gillian merke til at selv om han kjente alle, var det ingen som egentlig tok ham alvorlig. Når hun gjorde intervjuer, så hun ofte fra øyekroken at han sto og hang i nærheten. Kameraet var knapt slått av før han kom bort og blandet seg inn i samtalen. Samtidig la han armen demonstrativt rundt henne eller kysset henne.

Er han virkelig fornærmet? spurte Dagmar da hun kom tilbake.

Vi hadde en krangel i ettermiddag, sa Gillian. Hun reiste seg og gikk ut i hagen. Matthias sto på terrassen og røykte. Hva er det? Stemmen hennes lød hardere enn hun hadde tenkt. Kom inn, da, det er iskaldt ute.

Han påsto at hun hadde flørtet med Dagmar. Var det hun som tok bildene? spurte han.

Nå har jeg fått nok, sa Gillian.

Nå drar vi hjem, sa Matthias, som om han ikke hadde hørt henne.

Jeg kan ikke kjøre lenger, sa Gillian og laget en spiral over hodet sitt med pekefingeren. Vi kan jo overnatte hos Dagmar.

Det hadde vel passet deg bra, sa han.

Hun lot ham stå igjen og gikk inn i huset. Noen sa noe til henne, men hun svarte ikke og skjenket seg et glass grappa, og da hun hadde tømt det, tok hun et til. Overnatter dere her? spurte Dagmar. Nå blir vi nok nødt til det, sa hun og lo.

Ja, sa Gillian, vi kranglet. Men det er ikke viktig nå.

Faren reiste seg. Ta med noen av blomsterbukettene, sa hun. Jeg aner ikke hvem som har sendt dem.

Skal jeg lese kortene høyt for deg? spurte han. Hun ristet på hodet. Det føles som om jeg ligger på en likseng her.

Om ettermiddagen ringte moren og takket for blomstene. Hun spurte når hun kunne besøke Gillian.

Helst ikke i det hele tatt.

Hvert intakte ansikt minnet Gillian om at hennes eget var ødelagt. Og det føltes som om hun måtte bære de andres forferdelse, som om hun måtte trøste dem med sin tapperhet. Hun tålte bare legenes og sykepleiernes nærvær.

Moren insisterte ikke. Hun sa at hun hadde sett til leiligheten, tømt kjøleskapet, vasket skittentøyet.

Tusen takk, sa Gillian, det var ikke nødvendig. I morgen skal jeg opereres, og så får vi se. Hun sa at hun var trøtt.

Ha det bra.

Du også.

Hun prøvde å få sove for å ikke tenke på ulykken, ikke på operasjonen, ikke på Matthias.

Mot kvelden kom faren innom igjen. Han var veldig saklig. Etter operasjonen kunne hun i egentlig dra hjem, sa han. Men det er nok best å bli på sykehuset til du er …

Til jeg ser ut som et menneske igjen? spurte Gillian.

Til du kan gå ordentlig igjen. Når får du lov til å belaste beinet?

De har satt inn en plate, sa Gillian, om en uke skal jeg kunne gå igjen.

Dessuten er det jo fint her, sa faren, nesten som på et hotell. Hjemme kunne vi ikke ha tilbudt deg den pleien du får her.

Jeg trenger ingen pleie, sa Gillian.

Hvis det er noe, så ring meg. Han reiste seg og rakte henne hånda.

Jeg har alt jeg trenger, sa Gillian. Hils mor fra meg.

Du må forstå henne, sa faren, allerede i døra.

Forværelset til operasjonssalen var fullt av grønnkledde mennesker. Gillian prøvde å sette seg opp for å se bedre, men hun klarte det ikke. Hun så ansiktene nedenfra, munnbind og flate øyne under øyebryn som virket mer framtredende fra dette perspektivet, og latterlige gasbindhetter. Et ansikt senket seg, vennlige øyne med smilerynker, og en stemme spurte hvordan hun hadde det. Stadig vekk dette spørsmålet: Hvordan har du det? Hun stilte andre spørsmål til seg selv: Hva er igjen av meg? Og er det som er igjen, mer enn et sår? Hva kommer til å vokse sammen? Kommer det til å være meg?

Før hun rakk å svare, hadde ansiktet løftet seg igjen og blitt smalere, øynene så en annen vei. Munnbindet beveget seg, hun hørte setninger som hun ikke prøvde å forstå, anvisninger, uttalt rolig og lavt. Hun følte konsentrasjonen og en slags glad forventning. Hun måtte tenke på skoleturer. Klassen møttes på stasjonen, en etter en sluttet seg til gruppa. Man hilste kort på hverandre, ellers ble det ikke sagt stort. Kirurgen sa noe, veldig lavt. Noen undertrykte en latter. Bevegelsene virket fortsatt tilfeldige, alle gjorde et eller annet, de prøvde å ikke være i veien for hverandre. Anestesilegen forklarte Gillian hva han skulle gjøre. Hun visste ikke hva han forventet av henne. De grønne skikkelsene forsvant en etter en, og et øyeblikk trodde Gillian nesten at hun var blitt glemt igjen der. I samme øyeblikk føltes det som om beina hennes ble løftet opp, som om hun ble skjøvet inn i et mørkt rør og sluppet løs. Hun gled gjennom mørket, nedover, stadig fortere, lys suste forbi, lydene var plutselig veldig nær, en lys klokketone, en stemme som var så langsom at den ble uforståelig, etterfulgt av ekko. Så ble det veldig lyst. Hun kjente en hånd som varsomt berørte skulderen hennes. Igjen dette vennlige ansiktet. Gillians mage snørte seg sammen. Hun kjente hender som løftet henne opp, en risting, hørte metalliske lyder. Lamper fór forbi over henne. Hun hadde vanskelig for å puste. Hun var tett i nesa. Hun hadde en nese igjen.

Natta etter operasjonen hadde Gillian mareritt. Om morgenen husket hun ikke lenger hva hun hadde drømt, men hun fornemmet de nattlige landskapene som usynlige mennesker beveget seg gjennom, de snakket ikke sammen, men på mystisk vis sto de i forbindelse med hverandre. Åpnet man en dør, var det som om rommet bakenfor oppsto i samme øyeblikk, vendte man seg bort, gikk det i oppløsning.

Speilet lå ikke der hun hadde lagt det. Legen holdt det i hånda da han kom inn i rommet. Enda en gang forklarte han henne nøyaktig hva han hadde gjort, hvordan han hadde tatt brusk fra ribbeinsområdet hennes og formet en nese av det, og hvordan han hadde brettet en hudflik av panna ned over den nye nesa.

Det ser ikke veldig pent ut nå, sa han. Du kan kanskje ikke forestille deg hvordan alt skal leges, men jeg kan forsikre deg om at …

Hun sa at det ikke kunne bli verre enn det hadde vært.

Jeg er veldig fornøyd med deg, sa han.

Hvorfor det? Jeg har ikke gjort noe.

Du har vært tapper.

Det virket på Gillian som om han ville vinne tid. Hun strakte ut hånda. Legen nikket til henne og la speilet foran henne på dyna.

Om tre uker skal huden ha vokst så mye at vi kan klippe over forbindelsen til panna, da ser det straks mye bedre ut. Og om tre måneder kommer du tilbake til oss igjen. Først blir du her i et par dager til. Etter den andre operasjonen kan du i utgangspunktet arbeide igjen. Er det noen som tar seg av deg?

Nei, sa Gillian og så, impulsivt: Jo, det er ikke noe problem.

Legen trakk på skuldrene. Ikke vær bekymret. Alt kommer til å bli bra.

Gillian hadde fortsatt vanskelig for å puste. Når hun berørte overleppa med tungespissen, smakte det blod, og hun kjente det tørre gasbindet. Legen gikk. Forsiktig tok hun speilet opp fra dyna.

Før lunsj ringte hun faren på kontoret. Antagelig var det noen hos ham, noen fra verkstedet eller en kunde. Han snakket lavt, og hun merket at han ønsket å avslutte samtalen så raskt som mulig.

Jeg hadde tenkt å besøke deg, sa han, jeg kommer innom en liten tur etter jobb.

Helst ikke, sa hun.

Mener du det? spurte han halvt fraværende. Har du alt du trenger?

Jeg trenger ingenting, sa Gillian, bare hvile. Du må ikke besøke meg.

Jeg har mye å gjøre, sa han, før ferien trenger alle meg til et eller annet.

Nå ser det enda verre ut, sa Gillian og måtte plutselig gråte.

Faren syntes ikke å legge merke til det, han bare sa at det var en del av helingsprosessen, legen hadde vist ham bilder av de ulike arbeidstrinnene.

Det er ikke det samme som med bilene dine, sa Gillian, som man på en aller annen måte kan sette sammen igjen.

Du skulle bare ha visst, sa faren. Går det bra med deg?

Hun måtte le. Ja, det går bra med meg.

Jeg stikker innom i kveld, sa han og la på.

Tanken på at han skulle komme, gjorde Gillian urolig. Det var mulig å forestille seg at det en gang ville finnes noen med et annet ansikt igjen, noen som ville være henne. Men med denne personen forbandt hun like lite som med personen hun hadde vært før ulykken. På Teaterskolen hadde hun etterlignet ansikter og forskjellige kroppsholdninger, og dermed hadde det oppstått et slags ekko av den spilte følelsen. Man trakk munnvikene ned og følte en svak, ubestemt sorg, man trakk dem opp, og humøret ble straks bedre. Nå, uten ansikt, klarte hun det ikke lenger. Alle følelser, lettelse, sinne, sorg, var bare muligheter som ikke lot seg realisere. Selv ansiktene til de andre, til sykepleierne og ansiktene hun så i tidsskrifter, virket fordreide og uleselige.

Om kvelden hengte Gillians far opp frakken sin og ble stående ubesluttsom ved siden av døra. Så kom han bort til senga hennes. Han så på henne uten å si et ord, holdt seg fast i sengekanten og lot seg nølende synke ned på stolen som sto ved siden av senga. Mens de snakket, så han ikke på henne, han tok hennes hånd i sin. Han snakket lavere og mer nølende enn de forrige gangene han hadde vært på besøk, og ble bare i et kvarter.

Etter at han var gått, ringte Gillian svigermoren sin. Hun måtte vente lenge. Omsider svarte Margrit med andpusten stemme. Da hun hørte hvem det var, ble hun stum.

Jeg er fryktelig lei for det, sa Gillian.

Du kan ikke noe for det, sa Margrit.

Så fortalte hun om Matthias’ begravelse, som hadde vært fin, og håpet at Gillian var enig i valget av musikken og restauranten hvor de hadde holdt minnestunden, og av teksten i dødsannonsen som hun leste høyt for henne. Hun ramset opp alle som var kommet i begravelsen.

Det er fint, avbrøt Gillian henne, du gjorde sikkert alt riktig.

Det var synd du ikke kunne være der, sa Margrit.

Ja, sa Gillian. Jeg skal besøke graven så snart jeg kommer ut av sykehuset.

Hun kom bedre overens med Margrit enn med sin egen mor. De pratet en stund til, så sa Gillian at hun var trøtt.

Du kan ringe meg når som helst, sa Margrit.

Gillian spurte seg selv hva Margrit og foreldrene hennes ville si hvis de fikk se bildene. Et øyeblikk fryktet hun at moren hennes kunne ha funnet bildene da hun var i leiligheten, men så kom hun på at hun hadde lagt konvolutten i skrivebordet sitt. Hun hadde ikke sett på bildene. De var beviset på en kveld hun helst ville glemme. Hun husket skammen hun hadde følt, og flukten. Som i transe hadde hun kledd på seg. Hubert sto ved den åpne døra. For første gang denne kvelden så han ordentlig på henne. Hun tok raskt tak i filmen som fortsatt lå på bordet. Så gikk hun, uten at noen av dem fikk sagt et ord. Hun strenet til stasjonen. På perrongen sto bare en mann. Han så på henne som om hun fortsatt skulle være naken, og hun kjente at hun ikke ville holde ut å sitte på et tog eller på en trikk. Hun gikk bortover veien mot sentrum, først gjennom industriområdet, så gjennom boligstrøk hvor hun aldri hadde vært før. Overalt var det utkledde barn som gikk i små grupper fra hus til hus. De var forbausende stille. Noen ble ledsaget av voksne som ble stående litt på avstand når barna ringte på dørene og tigget godteri. Det tok Gillian mer enn en time før hun var hjemme og låste døra etter seg. Hun var glad for at Matthias ikke var hjemme ennå. Hun kunne ha utsatt filmen for lys og ødelagt den, men hun hadde den absurde følelsen av at bildene dermed ville unnslippe. Hun la den i skrivebordet sitt. Deretter tok hun et varmt bad og dukket helt under vann.

Matthias kom hjem mens Gillian fremdeles lå i badekaret. Hun hørte døra gå i lås, like etterpå kom han inn på badet og satte seg på kanten av badekaret. Han lekte med de siste restene av skum som fløt på vannet. Gillian håpet at han ville la henne være alene, men han begynte å fortelle om et redaksjonsmøte. Hun hørte ikke etter. Hun bøyde seg over kanten på badekaret og grep etter badekåpa si. Matthias tok den og holdt den opp for henne. Hun reiste seg og snudde samtidig ryggen til ham. Da hun hadde steget ut av badekaret, omfavnet og kysset han henne. Hun vred seg ut av omfavnelsen og tok et håndkle for å tørke håret.

Etter hvert hadde Gillian nesten glemt filmen, bare når hun lette etter noe i skuffen, husket hun den et øyeblikk. Hun hadde ikke spurt Matthias hva han hadde sett etter i skrivebordet hennes. Kanskje hadde han spionert på henne, eller han hadde bare sett etter en binders eller et frimerke. Hun spurte seg selv om han som hadde framkalt filmen, virkelig kunne ha laget kopier til seg selv. Men egentlig var det det samme for henne. Kvinnen på bildene fantes ikke lenger.

Neste morgen, like etter frokost, kom en kvinnelig politibetjent til sykehuset. Hun var pen og ganske liten. Hun håndhilste på Gillian og presenterte seg, Manuela Bauer fra kantonpolitiet. Hun pakket ut en laptop og en liten skriver. Gillian sa at hun ikke husket noen ting, men politibetjenten var opptatt med det tekniske utstyret og reagerte ikke. Omsider var hun klar, satte seg på stolen ved siden av senga og begynte å skrive på laptopen. Hun gjorde Gillian kjent med rettighetene hennes og sa at hun ikke trengte å si noe som kunne skade henne eller hennes mann.

Det var et uhell, sa Gillian.

Politibetjenten sa at det dreide seg om et tilfelle av alvorlig legemsbeskadigelse.

Vil du sperre ham inne? spurte Gillian.

Politibetjenten sa at avdøde selvfølgelig ikke ville bli strafferettslig forfulgt, men hendelsen måtte likevel etterforskes. Hun spurte Gillian om ulykkeskvelden, ville vite hvem de hadde vært på besøk hos, og hvem andre som hadde vært der. Gillian spurte seg selv om de ville gjøre henne ansvarlig hvis hun tilsto alt. Hun var den eneste som visste sannheten, og hun hadde ikke plikt til å uttale seg. Likevel fortalte hun alt slik hun husket det.

Og hva dreide denne krangelen seg om? spurte politibetjenten.

Det har ikke noe med saken å gjøre, sa Gillian, en bagatell. I alle fall drakk jeg ganske tett den kvelden.

Ba du mannen din om å kjøre?

Jeg var jo ikke i stand til det lenger.

Dere kunne ha ringt etter en drosje.

Ja, sa Gillian, vi kunne også ha overnattet der. Det gjorde vi ikke.

Hun hadde trodd at hun ikke husket noen ting, men mens hun fortalte, var det mye som falt på plass igjen: hvordan hun måtte holde seg fast da hun gikk inn i bilen, hvordan Dagmar hadde forsøkt å overtale dem til å bli. Matthias hadde sagt at han ville ta sideveiene, der var det sikkert ingen kontroller. Gillian ble dårlig, hun sveivet ned vinduet, og den kalde nattelufta bet henne i ansiktet. Matthias kjørte uten å si noe. Akkurat da kunne hun ikke forestille seg at de noen gang ville forsones igjen. Bare tanken på hva en skilsmisse ville bety, tynget henne.

Hun måtte ha duppet av. Da hun våknet, kjørte de på en smal vei gjennom en skog. Kjørebanen glinset av fuktighet, det lå tåkedis mellom trærne. Det var ingen andre biler på veien. På radioen spilte de hardrock. Gillian valgte en annen kanal der de spilte jazz, og lukket øynene. Matthias gikk tilbake til rockekanalen igjen uten et ord. Var det da han hadde mistet kontrollen over bilen? Det neste hun husket var vektløsheten. Og så den uhyggelige stillheten.

Han traff et rådyr, sa politibetjenten.

Det var ikke hans skyld, sa Gillian og måtte gråte.

Han skulle ikke ha kjørt, sa politibetjenten, samme hva du sa eller gjorde.

Det var min skyld, sa Gillian, fortsatt gråtende.

Jeg beklager, sa politibetjenten med utålmodig stemme, men jeg kan ikke hjelpe deg. Strafferettslig har du ingen skyld.

Før hun gikk, ga hun Gillian brosjyren til en støtteforening for trafikkofre og spurte om hun trengte noen form for hjelp eller psykologisk bistand. Gillian ristet på hodet.

Det tar foreldrene mine seg av. Det jeg trenger, er en ny nese.

Hun forsøkte å le, den pesende lyden som oppsto, skremte henne.

Drosjesjåføren hadde hjulpet Gillian over i rullestolen og skjøvet henne inn i trappeoppgangen, så var han gått ut til bilen igjen for å hente kofferten. Han satte den ved siden av Gillian og nølte.

Bare gå, sa hun, det kommer noen hvert øyeblikk.

Hun måtte legge kofferten i fanget fordi hun ikke klarte å styre rullestolen med én hånd. Hun tok heisen til øverste etasje. Heldigvis var det ingen terskler i huset. Stillheten i leiligheten var et sjokk.

Hallo, ropte Gillian, selv om hun visste at ingen var der. Hallo?

De hadde kjøpt leiligheten for tre år siden. Rommene var store, hadde lyse parkettgulv og vinduer som gikk helt ned til gulvet. I stua var det en glassfront som førte ut til balkongen. Derfra så man ut over hele byen og innsjøen. Sto man foran huset, kunne man se halve stua, men det hadde Gillian aldri brydd seg om. Hun elsket at det var så åpent, og lo når vennene hennes sa at hun bodde i et utstillingsvindu, i et akvarium.

I de fleste andre leilighetene bodde det eldre mennesker som hadde dekket til de store vinduene med gardiner, og hver kveld trakk ned sjalusiene. Gillian kjente nesten ingen av naboene. Man hilste når man møttes i kjellergarasjen eller i trappeoppgangen.

Stua var ryddig, på spisebordet lå en bukett visne roser. Gillian hadde kjøpt blomstene for to uker siden, hun hadde villet gi dem til Dagmar, men så glemt å ta dem med. Antagelig hadde moren latt dem stå i ærbødighet. Vannet i vasen var brunt og luktet vondt, noen av kronbladene hadde falt av. Gillian sopte dem sammen, de var myke som fløyel. Et øyeblikk holdt hun dem i hånda, så lot hun dem falle.

Hun rullet inn på kjøkkenet som var speilblankt. Det hadde alltid vært morens måte å vise sin kjærlighet og omsorg på. Når Gillian av og til hadde iakttatt henne mens hun gjorde husarbeid, måtte hun tenke på den flyvertinnen moren en gang hadde vært. Hver håndbevegelse virket innøvd, selv smilet hennes virket rutinert. Gillian hadde en eller annen gang sluttet å betro seg til henne og hadde begynt å behandle henne med samme vennlige uoppmerksomhet som faren.

Kjøleskapet var nesten tomt, bortsett fra noen glass med sennep, soltørkede tomater i olivenolje og sylteagurk, noen ølbokser og flasken med prosecco som alltid sto klar til uventede gjester.

Gillian prøvde å flytte seg fra rullestolen til toalettet. I stedet for å hente krykkene i stua, trakk hun seg opp ved vasken. Beina ga etter, og hun havnet på gulvet og støtte mot fotstøttene på stolen, som rullet vekk under henne og traff veggen med et høyt smell. Sittende flyttet og løftet hun seg mot toalettet. Hvis legen hadde fått bestemme, ville hun ikke engang ha fått rullestolen, men hun hadde bedt ham om det, i det minste til de første dagene. Hun dro ned buksene mens hun fortsatt satt på gulvet. De kalde flisene forsterket trangen til å tisse, hun forsøkte å hale seg opp. Så var det for sent, hun kjente varmen fra den raskt voksende dammen. Hun forsøkte å dra buksene unna, men stoffet sugde til seg fuktigheten og ble mørkere. Gillian ble kvalm. Hun tok buksene og trusa helt av seg og tørket opp med dem. Hun fikk bare fram noen tørre hulk som knapt hørtes ut som gråt.

Livet før ulykken hadde vært en ren iscenesettelse. Jobben, tv-studioet, de pene klærne, storbyferiene, middagene på fine restauranter, besøkene hos hennes foreldre og Matthias’ mor. Det måtte ha vært skjørt når det var så lett å ødelegge det, med én uaktsomhet, ett feiltrinn. Ulykken ville ha skjedd før eller siden, som plutselig hendelse eller som langsom slitasje, men den var uunngåelig.

Hun visste at hun kunne bruke beina, legen hadde til og med oppmuntret henne til det. Hun heiste seg tilbake i rullestolen og rullet inn i stua. På sofaen lå boka hun hadde begynt på for to uker siden, en svensk kriminalroman. Hun fant stedet hun var kommet til, men hun klarte ikke å konsentrere seg og la snart fra seg boka igjen. Hun bladde i et moteblad. I huset på den andre siden av gata ble det åpnet et vindu, naboen ristet ut en dyne. Gillian kjente henne bare flyktig. Hun fór forskrekket tilbake, underkroppen hennes var fortsatt naken, men det virket ikke som om naboen hadde lagt merke til henne, hun ble stående i vinduet et øyeblikk og kikket ut på gata. Kanskje holdt hun utkikk etter postmannen eller barna som snart måtte komme fra skolen.

Gillian rullet inn i gangen for å hente kofferten. Tilbake i stua låste hun hjulene på rullestolen og lot seg gli ned på gulvet. Hun lå på det tjukke ullteppet. Nå kunne man ikke se henne utenfra. Selv om det var varmt, småfrøs hun. Hun lette i kofferten etter rent undertøy og et par bukser, men hun fant bare skittentøy. Hun trakk et pledd ned fra sofaen og tullet seg inn i det. Hun lengtet tilbake til sykehuset hvor de ikke hadde krevd mer av henne enn at hun tålte smertene. Og selv dem hadde de befridd henne fra, ved hjelp av medisiner som hun først villig hadde tatt imot og så stadig oftere avslått. Det føltes som om smertene var en del av helingsprosessen, som om hun måtte tåle dem for å bli hel igjen.

Hun støttet seg på albuene og så seg rundt. Ingenting hadde forandret seg, likevel var rommet blitt fremmed for henne. Hun lurte på hvem som hadde kjøpt disse bøkene, hengt opp disse bildene. Et kunsttrykk av Andy Warhol, Marilyn, ti ganger det samme ansiktet i forskjellige farger, like livløst som en reklameplakat. De minimalistiske møblene, det sjelløse tilbehøret, valgt med omhu i dyre møbelforretninger, suvenirer som ikke var knyttet til noen minner. Hun snudde seg på ryggen og så den italienske designerlampa over seg. Hun strakte armene ut etter lampa som så ut til å sveve rett over henne, lot armene synke, slo neven gjentatte ganger mot rullestolen som ikke rørte seg.

Hun krøp bort til tv-en, en kjempestor flatskjerm, og skrudde den på, zappet gjennom kanalene. Hun stoppet opp ved et dyreprogram. Bildet på skjermen viste en bred strand i skumringen som tusenvis av urtidsdyr krøp over, de så ut som om de bare besto av et rundt panser og en lang pigg eller hale. Av og til ble et av dyrene kastet på ryggen av en bølge, og man så et lite sprellende bein og hvordan dyret forsøkte å snu seg på magen igjen ved hjelp av rykkvise bevegelser med halen. Bare noen få dager i året kan man observere dette fascinerende synet, sa programlederen med høytidelig stemme. I mer enn fem hundre millioner år har hesteskokrabbene levd i flate kystnære farvann over hele verden. De har perfekt tilpasset seg sine omgivelser og har nesten ikke forandret seg genetisk i all den tiden. Derfor omtales de ofte som levende fossiler. På forsommeren samles de på kysten ved sine hjemlige farvann for å legge egg på strendene.

Gillian så gjennom dvd-ene som lå stablet ved siden av det lille tv-møbelet, men ingen av filmene interesserte henne. Til slutt valgte hun en dvd fra en av sendingene sine som hun hadde fått brent og aldri sett på. Hun likte ikke å se seg selv på tv-skjermen, bare når noe hadde gått galt under opptakene, så hun på dem.

Hun spolte framover. Programmets vignett ble vist, en kort oppsummering av temaene, revnede ansikter som stumme beveget på munnen, smilte, et maleri, ballettdansere. Nå så man studioet, et hvitt rom eller snarere en hvit flate, i bakgrunnen Gillian som så ut til å sveve i hvitt. Kameraet beveget seg svimlende fort mot henne. Hun skiftet til normal hastighet og, da kameraet var helt nær, til stillbilde.

Der var det gamle ansiktet hennes, munnen åpen for å ønske velkommen, oppsperrede øyne. Gillian trykket på en knapp, hoppet videre fra bilde til bilde. Munnen lukket seg og åpnet seg igjen, men uttrykket i øynene forble det samme.

Hun hadde aldri vært nervøs før sendingene og ble overrasket over det engstelige blikket. Det var som om dette ansiktet allerede ante at det ville bli ødelagt. En uventet lyd, en lysrefleks, et plutselig minne forandret uttrykket, i brøkdelen av ett sekund skapte kameraene et menneske som aldri før hadde eksistert og aldri ville eksistere igjen. Tjuefem bilder i sekundet, tjuefem mennesker som ikke hadde mye mer til felles enn personalia, hår- og øyefarge, høyde og vekt. Først når bildene ble satt sammen, oppsto uskarpheten som utgjorde et menneske.

Hun trykket på Play og la seg på ryggen igjen. Hun hørte sin egen stemme, lovende unge kunstnere, deres første separatutstilling, tilbake til det figurative. Gillian snudde hodet mot tv-en og så seg selv introdusere filminnslaget. Dreid nitti grader så ansiktet hennes smalere og yngre ut. Det virket fremmed, kanskje det var derfor hun så de enkelte trekkene mye tydeligere, leppene, den lille kløften i haka, nesa, øyepartiet. Hun tenkte på Tanja som aldri hadde sminket henne uten å komme med en eller annen bemerkning om utseendet hennes, om de for brede øyebrynene, de smale leppene eller hudfargen. Problemområdene hennes, som hun kalte det.

Kvinnen på skjermen tidde, og ansiktet hennes fikk et anstrengt uttrykk et øyeblikk, som for Gillian virket som en evighet. Så begynte omsider filminnslaget. Kameraet panorerte gjennom et utstillingsrom, man så bilder av nakne kvinner i helfigur som vasket seg, kledde av eller på seg, eller gjorde husarbeid. Selv om positurene var hverdagslige, virket de nesten klassiske. Så kom et nærbilde av Huberts ansikt, og navnet hans ble vist, Hubert Amrhein, og alderen hans i parentes, trettini, like gammel som henne selv. Han fortalte om arbeidet sitt, sa at han fant modellene sine på gata, proffer interesserte ham ikke. Helt vanlige kvinner, sa han. De kler av seg, jeg fotograferer dem. Alt må skje umiddelbart, impulsivt, det finnes ingen avtaler, ingen flere muligheter. Letingen etter modeller var en viktig del av den kunstneriske prosessen, sa han. Av hundre kvinner han spurte, sa kanskje én ja. Av ti han fotograferte, malte han to eller tre, ofte først etter flere måneder, når han for lengst hadde glemt navnene deres. Mens han snakket, ble det vist noen bilder. Redaktørens spørsmål var klippet bort, man hørte bare Huberts stemme som stadig begynte på nye setninger. Han syntes det var vanskelig å forklare hvilke kriterier han valgte modellene sine ut fra, av og til trodde han at det var dem som valgte ut ham. Det var ikke først og fremst skjønnhet som interesserte ham, han lette etter intensitet, etter energi og lyst, men også etter fortapthet, frykt, aggresjon. Det var som når man forelsket seg i en kvinne. Da kunne man som regel heller ikke si hvorfor. Smilet hans virket sjenert og samtidig arrogant. Kanskje det var dét som utgjorde kvaliteten på bildene, sa han, begjæret og tilfredsstillelsens umulighet.

For en oppblåst idiot, tenkte Gillian. Nå kunne man se et gatebilde, forbipasserende som gikk gjennom en gågate, filmet litt ovenfra. Kameraet fanget opp en kvinne og fulgte henne gjennom mengden, en pen og ung kontoransatt eller forretningskvinne i en kjedelig drakt. Gillian prøvde å se henne for seg naken, men hun klarte det ikke. Av og til forestilte han seg, sa Hubert, hvordan en av modellene hans ved en tilfeldighet fikk se bildet av seg selv. Hun spaserer gjennom byen, blir stående foran galleriets utstillingsvindu og ser seg selv naken i sin egen leilighet mens hun tar oppvasken eller støvsuger. Jeg tror det er mer sannsynlig at hun vil kjenne igjen innredningen i leiligheten enn seg selv, sa han. Bildene oppstår i brøkdelen av et sekund. De viser det hemmelige livet som kroppene våre lever mens vi er opptatt med andre ting.

Sluttbildet i innslaget var et av Huberts malerier som viste en ganske lubben kvinne på rundt førti år som vasket den ene foten i servanten. Hun sto på ett bein, det andre hadde hun løftet opp. Med den ene hånda holdt hun fast beinet, med den andre vasket hun foten. Fingrene og tærne var flettet i hverandre på en komplisert måte. Selv om stillingen så anstrengende ut, virket kvinnen innadvendt, nesten andektig.

Deretter så man tv-studioet igjen. Gillian og Hubert sto overfor hverandre. Hun skulle stille ham noen spørsmål som en redaktør hadde forberedt og skrevet på små kort. Hun spurte hvordan han jobbet med modellene, om han ga dem instruksjoner. Bevegelsene må være deres egne, sa Hubert, det er slett ikke så lett å få til. Jeg sier til en kvinne at hun skal vaske seg, og så setter hun plutselig foten i vasken. Det ville jeg aldri ha kommet på. Det er som en gave. Gillian så seg selv smile og hørte seg selv spørre om det ikke var vanskelig å jobbe med kvinner som ikke hadde noen erfaring som mannekenger. Hun ble irritert på seg selv fordi hun hadde sagt mannekenger og ikke modeller. Hun stoppet opptaket. Nå så hun ut som om hun vemmet seg. Hun spolte videre, til Hubert dukket opp. Det var vanskelig å tyde ansiktsuttrykket hans, en blanding av ironi og sørgmodighet, kanskje også bare nedlatenhet. Hun skiftet til normal hastighet igjen, og Hubert sa, som om han hadde våknet etter å ha tenkt seg om lenge, tvert imot. Profesjonelle modeller har trening i å redusere seg til kroppen sin og bære nakenheten som en kjole. Det er overraskende hvordan nakenheten og mitt blikk får noen kvinner til å forandre seg. Hvordan det indre vender seg utover. Det er et svært privat øyeblikk. Gillian hadde følelsen av at han rettet disse ordene direkte til henne og ikke til tv-seerne.

Eller så skjer det ingenting, sa han. Om fotografiene duger, om jeg kan bruke dem, vet jeg som regel allerede før jeg har framkalt dem. Og hvem er det da som er kunstneren, du eller modellen? hørte Gillian seg selv spørre. Det handler ikke om kunstneren, sa Hubert, det handler om kunstverket. Og det har verken noe med modellen eller kunstneren å gjøre.

Gillian lot opptaket gå bakover til begynnelsen og så på intervjuet en gang til, bilde for bilde. Hun ville finne ut hva som hadde skjedd mellom dem. Nitti sekunder, mer enn to tusen bilder. Våre kroppers hemmelige liv, tenkte hun. Hubert var en pratmaker, desto mer ergret det henne at han hadde sagt det hun hadde tenkt, at hun kanskje hadde det fra ham. Hun hadde ofte tatt seg selv i å overta andres ideer og så tro at de var hennes egne.

Dialogen mellom ansiktene deres var en helt annen enn den hun nettopp hadde hørt. Fra begynnelsen av så det ut til å være en slags spent fortrolighet mellom dem, ofte gikk et knapt merkbart smil over et av ansiktene, og minst en gang så Gillian beundring i øynene sine, de strålte ungpikeaktig. Kjedsomheten Hubert hadde vist i begynnelsen vek etter hvert for et uttrykk av ømhet som gjorde Gillian forvirret. På innklippsbildet så hun seg selv i brøkdelen av et sekund med nedslåtte øyne som om blikket hans gjorde henne forlegen. Hun snudde seg mot et annet kamera, og ansiktet hennes fikk det litt debile uttrykket for stor glede og overraskelse, så kom det neste innslaget.

Gillian stoppet filmen og tok dvd-en ut av spilleren. På fjernsynet ble hesteskokrabbene vist igjen, nå beveget de seg tilbake til vannet. Og sånn legger de fra seg eggene sine hvert år, sa den varme stemmen til programlederen, sannsynligvis lenge etter at mennesket er forsvunnet fra jordens overflate.

Gillian lå nesten hele dagen i stua. Litt etter litt ble hun roligere. Hun følte seg sterkere, men da hun satte seg opp, ble hun svimmel. En stund satt hun slik og ventet til svimmelheten hadde gitt seg. Så tok hun krykkene som lå ved siden av henne på gulvet, og reiste seg. Det gikk bedre enn hun hadde trodd, hun humpet inn på kjøkkenet og spiste en boks med tunfisk og noen riskaker hun hadde kjøpt for flere måneder siden og ikke likt. Til det drakk hun et glass prosecco, selv om legen hadde sagt at hun ikke skulle drikke alkohol så lenge hun tok medisiner.

Hun gikk inn på badet og åpnet sin side av baderomsskapet som var stappfullt av reseptfrie medisiner og pleieprodukter. Kvinnen som bodde her måtte være redd for dårlig ånde, hun slukte vitaminer, antagelig fordi hun ofte spiste for dårlig, hadde av og til hodepine og sur mage. Hun fryktet hudens aldring og sprø fingernegler. En yrkesaktiv kvinne som hadde mer penger enn tid, som var mye på farten, som kjøpte håndlagde såper av olivenolje i små butikker som hun så ikke brukte, som handlet nye tannbørster før hun kastet de gamle. Hun måtte tenke på at hun endelig ville ha nok plass til tingene sine, men sørge over Matthias, det klarte hun ikke. Av og til måtte hun gråte og greide ikke å stoppe. Så glemte hun ganske enkelt at Matthias ikke var der lenger. De hadde nå og da vært fra hverandre i noen dager, hun hadde ikke noe imot å være alene. Gillian hadde jo ikke engang vært i begravelsen hans, hvordan skulle hun forstå at han virkelig var død?

Hun tok av seg bluse og bh. Når hun så nedover seg selv, kunne hun innbille seg at ingenting hadde skjedd. Hun hadde noen blåmerker på overkroppen etter ulykken og et sydd sår på beinet etter operasjonen, ellers kunne man ikke se noe på kroppen hennes. Så løftet hun blikket og betraktet ansiktet sitt. På sykehuset hadde hun bare sett sårene. Det hun nå så, over en nesten uskadd kropp, tok all kraft fra henne. Det knøt seg i magen, og hun sank ned på gulvet. På alle fire krøp hun inn på soverommet og la seg i senga. Hun strøk seg nedover den nakne kroppen, over magen, midjen, hoftene.

Midt på natta våknet Gillian og fikk ikke sove igjen. Hun sto opp og humpet inn på kontoret. Hun slo på datamaskinen og så gjennom e-posten sin. I innboksen var det mer enn tre hundre meldinger. Hun skummet gjennom emnefeltene. God bedring, alt godt, kondolerer. Innkallinger til møter og noen dager senere referater fra de samme møtene. Hun slettet alle meldingene. Postkassa til den andre kontoen hennes, adressen hun hadde brukt da hun skrev til Hubert, var tom. Hun googlet navnet sitt. I tillegg til noen korte notiser om ulykken fant hun lenker til programmet sitt, livsløpet sitt, noen artikler som var skrevet om henne, til og med en side på Wikipedia som en eller annen fan måtte ha skrevet, og som var overraskende nøyaktig. Hun lurte på hvor lenge man kunne overleve på nettet etter at man var død. På en blogg fant hun en lengre kommentar om hennes jobb som programleder. Bloggeren så ut til å nære en dyp motvilje mot henne. Først trodde hun at teksten var skrevet av en mann, men da hun leste videre, merket hun at det måtte være en kvinne som sto bak. Det virket som om skribenten hadde møtt henne en gang før, kanskje var hun en kunstner eller en arrangør som Gillian hadde intervjuet. Når noen skjelte henne ut i pressen, visste hun i det minste hvem hun hadde med å gjøre. Nå var det som om hun lyttet ved døra til et rom hvor det ble snakket om henne. Du kan ikke gjøre alle til lags, hadde Matthias av og til sagt når noen hadde kritisert henne, men det var ikke det det handlet om. Hun hadde aldri lært å skille mellom jobben og sin egen person, den som kritiserte jobben hennes, satte spørsmålstegn ved henne som menneske. På slutten av siden kunne man kommentere teksten. Det var noen innlegg der som i hovedsak ga bloggeren rett, korte uttalelser fulle av skrivefeil og grove uttrykk. Gillian lurte et øyeblikk på om hun skulle svare, så bestemte hun seg for ikke å gjøre det. Hun slo av datamaskinen og åpnet den øverste skuffen i skrivebordet. Konvolutten med bildene lå fortsatt der hun hadde lagt dem.

Gillian hadde først møtt Hubert like før opptaket i studio. Under samtalen hadde han rakket ned på fjernsynet som han mente ødela bildene, og samtidig mønstret henne med et skamløst blikk. Allerede da de sto i lyset fra lyskasterne, spurte han om hun ville ta et glass vin med ham etterpå, men hun avslo.

Ta det med ro, sa han med et hånlig smil, jeg har ikke tenkt å male deg. Det lød som en fornærmelse.

Da opptaket av programmet var ferdig, var Hubert allerede gått, og selv om Gillian hadde irritert seg over ham, var hun skuffet. Da hun fikk fjernet sminken, viste Tanja henne en rask skisse han hadde laget av henne, ikke noe storartet, men Gillian ergret seg likevel over det.

Matthias var ikke hjemme, hun laget seg bare en sandwich og gikk deretter inn på kontoret sitt. Hun så på Huberts hjemmeside. Den eneste oppføringen under News var informasjonen om en gruppeutstilling fra to år tilbake. Under Who I am fant hun en kort biografi og et frimerkestort bilde av Hubert. Han hadde gått i lære som skiltmaler og deretter tatt utdanning ved Kunsthøyskolen samtidig som han jobbet. Det fulgte en liste over ubetydelige stipender han hadde mottatt og gruppeutstillinger han hadde deltatt i. Gillian klikket på Gallery. Fem bilder av livløse rom dukket opp, et kontor, en stue, et soverom, et kjøkken og et bad. På alle bildene var det natt, og rommene var bare punktvis opplyst. Selv om man ikke kunne gjenkjenne mye, fikk Gillian inntrykk av at noen befant seg i rommene, bortgjemt i en krok eller bak betrakterens rygg. Under bildene sto det at de var tegnet med fargeblyant på papir og var 15 x 21 cm. De så ut til å være eldre enn kvinneaktene. Under Contact me fant hun en e-postadresse.

Hva skulle hun skrive til Hubert? Hvorfor han ikke ville male henne? Lenge stirret hun på det tomme vinduet, så valgte hun Frøken Julie som avsender, en adresse hun hadde opprettet for å kunne sende e-post anonymt. Hver gang hun brukte denne adressen, var det som om hun virkelig var en annen, som om hun igjen spilte rollen som den uansvarlige og samtidig bestemte frøkenen fra Strindbergs stykke. Hun husket avgangsforestillingen på Teaterskolen, til og med en del av manus. Og når jeg først vil danse, så vil jeg danse med en som kan føre. Det hadde vært mye applaus. Etterpå hadde hun hatt følelsen av at hun kunne måle seg med hvem det skulle være. Når hun nå så på bildene fra forestillingen, så hun ei mager jente med et tåpelig ansiktsuttrykk og oppsperrede øyne.

Uten å tenke videre over det, skrev hun til Hubert at hun beundret arbeidet hans og at det var synd han ikke viste noen nyere bilder på hjemmesiden. Hun nølte et øyeblikk, så skrev hun: Og som jeg nettopp kunne fastslå, ser du også bra ut. Hun undertegnet med Julie og trykket på Send.

Da hun gikk og la seg, var Matthias ennå ikke kommet hjem. Hun våknet klokka fem om morgenen og så ham ligge ved siden av seg. Hun tenkte på Hubert og forestilte seg hvordan de møttes i atelieret hans. Hun banket på døra, han åpnet og slapp henne inn. Uten å ta av seg regnkåpa gikk hun gjennom rommet og så seg om. Atelieret så ut som om det stammet fra en gammel Hollywood-film, høye vinduer, en koksovn, et stort staffeli. Hubert betraktet henne med den samme frekke nysgjerrigheten som hun allerede hadde lagt merke til før intervjuet, og pekte på en gammel skinnsofa. Hun lot som om hun ikke hadde merket gesten hans, og gikk bort til det store vinduet der man kunne se byens tak og Eiffeltårnet i det fjerne. På himmelen var det mørke regnskyer, men i horisonten hadde skydekket sprukket opp, og sola skinte gjennom og lyste opp byens lysegrå blikktak. Gillian hørte hvordan Hubert kom opp bak henne. Omsider snudde hun seg og tok av seg regnkåpa, under hadde hun på seg en enkel, svart kjole. Han smilte, tok kåpa hennes og kastet den over en stol. Så hentet han en tegneblokk og en kullstift fra et lite, lavt bord og begynte å tegne. Gillian lukket øynene. Hun hørte den skrapende lyden av kull mot papiret.

Matthias la seg over på siden. Gillian reiste seg stille og gikk ut på balkongen. Selv om det var kjølig, frøs hun ikke. Det begynte å lysne, fuglene bråkte, det hørtes ut som om de befant seg i et lukket rom. Langt bortefra hørte hun den ennå beskjedne trafikken fra motorveien og lyden av togvogner som kobles sammen.

Snart skrev Hubert og Gillian til hverandre hver dag. Matthias spurte hvorfor hun sjekket e-posten sin ti ganger om dagen. Hun trakk på skuldrene. Under pseudonymet våget Gillian å spørre Hubert om hvorfor modellene hans måtte kle av seg, ettersom han hevdet at kroppene ikke interesserte ham. Han svarte nesten med de samme ordene som i intervjuet, og nettopp derfor trodde hun ham ikke. Han skrev om møtet som var en del av prosessen, om det riktige øyeblikket, det kunne man ikke planlegge. Han oppfordret henne til å sende ham et bilde. Gillian skrev tilbake at det ikke fantes noen fotografier av henne.

Har vi sett hverandre før?

Først neste morgen leste Gillian e-posten hans. Hun måtte reise til Hamburg i noen dager for å lage et innslag om en gammel forfatter som hadde skrevet en slags selvbiografi. Flyet hennes gikk først ved lunsjtid, og hun lå fortsatt i senga da Matthias gikk på jobb. Han kysset henne farvel.

Hun hadde sovet dårlig og var deprimert uten å vite hvorfor. Allerede før hun drakk sin første kaffe, satte hun seg ved datamaskinen. Hun skrev til Hubert at hun ikke hadde lyst til å stå modell for ham. Hun fortalte at hun hadde forestilt seg hvordan han fotograferte henne i leiligheten hennes, og at det hadde vært ubehagelig. Ikke nakenheten, men hvordan han hadde trengt seg inn i leiligheten hennes, sett seg rundt og dannet seg et bilde av livet hennes. Ikke ta det ille opp.

Hun drakk en kaffe og røykte en sigarett. Mens hun dusjet, forestilte hun seg hvordan Hubert portretterte henne. Hun så seg rundt i atelieret. Han pekte på en gammel skinnsofa. Uten å ta av seg kåpa satte hun seg. Han tok en stol, satte seg overfor henne og begynte å tegne henne. Etter en stund la han fra seg tegneblokka og så nølende ut. Til slutt sa han med lav stemme, slik at hun knapt forsto ham, at hun kunne kle av seg bak skjermbrettet.

Da Gillian trådte naken fram fra skjermbrettet, holdt Hubert på med å legge film i et stort kamera. Uten å se opp ba han henne om å legge seg på sofaen med en bok. Han kikket i søkeren på kameraet, hun kunne ikke se øynene hans, men hun følte hans indiskrete, kalde blikk.

Gillian pakket reiseveska si. Hun hadde fortsatt tid og sjekket e-posten sin. Hubert hadde allerede svart. Han skrev at hvis hun syntes det var ubehagelig å bli fotografert i leiligheten hennes, så kunne de møtes i hans atelier. Du avslører deg selv, tenkte hun, du forandrer spille-reglene underveis.

E-postene gikk fram og tilbake med et minutts mellomrom.

Er du alene?

Det ville du nok ha likt.

Altså er du alene.

Nå misbruker du meg jo.

Hva mener du?

Du ser meg for deg.

Jeg må se deg for meg når du ikke viser deg.

Hvorfor maler du bare kvinner? Og hvorfor må de være nakne?

Denne gangen tok det lengre tid før det kom et svar. Gillian ble skuffet over svaret. Hun tenkte seg om, skrev et spørsmål, så slettet hun det igjen. Hun skrev spørsmålet en gang til.

Ligger du med modellene?

Da hun sendte e-posten, kom en ny fra Hubert. Han skrev at nakenheten skapte en avstand, en erotisk spenning mellom maleren og modellen. Kunsten besto i å bruke denne energien til bildet.

Nå angret Gillian på spørsmålet. Igjen tok det litt tid før Hubert svarte.

Skal vi møtes?

Det er uprofesjonelt.

Skal vi møtes?

Du gjentar deg selv.

Livet gjentar seg selv.

Nei.

Hva vil du, da?

Gillian tenkte seg om. Hun skrev et svar, leste gjennom det en gang til og trykket med et smil på Send. Hun ventet ikke på svaret hans og skrudde av datamaskinen. Da lyden fra vifta forsvant, virket det veldig stille i leiligheten.

I Hamburg regnet det. På flyplassen tok Gillian en drosje til forfatterens leilighet. Kamerateamet var allerede kommet, og forfatteren hisset seg opp fordi kameramannen ønsket å ommøblere stua. Han ville heller ikke sminkes, selv om han sikkert hadde funnet seg i det hundre ganger før. Gillian forklarte at det bare handlet om at han skulle se så naturlig ut som mulig. Det virket i det minste som om han likte henne, og etter hvert slappet han litt mer av og begynte til og med å flørte forsiktig med henne. De filmet ham ved skrivebordet hans og foran en vegg med bøker, mens han spaserte i havneområdet Speicherstadt, på en finere kafé som han aldri ville ha gått på frivillig, som han sa. Gillian ba ham gjøre notater, men han hadde ikke med seg noe å skrive på. Hun lånte ham sin svarte Moleskine-notatbok, og han skrev noe i den. Deretter gikk de hjem til ham igjen for å filme intervjuet. Gillian satte seg tett inntil kameraet. Da hun åpnet notatboka hvor spørsmålene hennes sto, så hun hva han hadde skrevet: Slik forestiller leserne seg forfatteren. Fjernsynet oppfyller alle mine forventninger. Hun lot seg ikke merke med noe og stilte det første spørsmålet.

Forfatteren virket fornærmet over at han vekket mer oppmerksomhet og hadde mer suksess med selvbiografien sin enn med de ambisiøse prosaeksperimentene.

Boka er jo også en fiksjon, sa han.

Og hva er virkeligheten? spurte Gillian.

Hvis du leter etter virkeligheten, må du se ut av vinduet.

Hvorfor skriver du, da?

Han så på henne med et overbærende smil. Av yrkesmessige grunner, svarte alltid en av mine kolleger på dette spørsmålet. Og en annen på grunn av kåthet, grådighet og forfengelighet. Hos meg er det antagelig …

Lydmannen sa at han hadde hørt støy i bakgrunnen, om de kunne gjenta de siste setningene, men forfatteren nektet. Det er nemlig problemet med virkeligheten, sa han, den kan ikke gjentas, ikke korrigeres. Kanskje det er nettopp derfor vi leser bøker.

Men ville du ha gjort noe annerledes i livet hvis du kunne levd det om igjen? spurte Gillian.

Forfatteren virket plutselig irritert og sa at han var trøtt. Han svarte bare motvillig på resten av spørsmålene hennes. Etter fire timer takket Gillian for seg. Hun skulle nok på en eller annen måte klare å lage et fire minutters innslag av det innsamlede materialet, men det ville ha enda mindre med virkeligheten å gjøre enn de tre hundre og femti sidene i selvbiografien de hadde snakket om.