James Holland

Oppdrag Odin

Oversatt av Kari Engen

Originaltittel: THE ODIN MISSION by James Holland
First published in Great Britain in 2008 by Bantam Press an imprint of Transworld Publishers
Copyright © James Holland 2008

All rights reserved.
Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtale om
kopiering inngått med KOPINOR, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk.
Kopiering i strid med lov eller avtale kan medføre erstat-ningsansvar og inndragning,
og kan straffes med bøter eller fengsel.

Alle henvendelser om rettigheter til denne bok stiles til:
Pantagruel Forlag AS
Boks 2370
Solli 0201 Oslo

ISBN  978-82-7900-484-4

Oversetter: Kari Engen
Omslagsillustrasjon: Larry Rostant
Tilrettelegging omslag: JES Design/Jan Eric Skappel

Ebok-produksjon: Framnes Tekst & Bilde as

www.jacktanner.no

www.pantagruel.no

Tilegnet TCN

Kapittel 1

Torsdag 18. april 1940. Tysklands okkupasjon av Norge var ni dager gammel, men så langt hadde det lille tettstedet Økset sett lite til katastrofen som truet den fredselskende nasjonen – et og annet fly, det var alt. Stig Andvar hadde lyttet til nyhetssendingene på radioapparatet sitt med en voksende følelse av uvirkelighet. Hakekorsflagg var heist i Oslo, i Kristiansand, Stavanger, Bergen, Trondheim og Narvik, kystbyene som var landets viktigste forbindelse til omverdenen. Kongen og regjeringen hadde flyktet – bare gudene visste hvor hen, men Hans Majestets stemme sprakte fortsatt gjennom eteren. Flere gutter fra stedet hadde reagert på mobiliseringsordren og reist til Elverum for å slutte seg til sine avdelinger. Deretter var de forsvunnet dit hvor krigen utspilte seg. Hvor var de nå? Sloss de fortsatt, eller var de fanger hos tyskerne? Det var tydelig at den norske motstanden i sør var i ferd med å bryte sammen, men i nord var britiske tropper landsatt ved Namsos, og den britiske marinen hadde senket en rekke tyske krigsskip.

Likevel var det vanskelig å fatte at disse skjebnesvangre begivenhetene virkelig fant sted. Alt virket så fjernt. På gården hadde Stig fortsatt griser som skulle fôres, kyr som måtte melkes og sauer å gjete. Han hadde fortsatt å gå på kafeen på onsdagene for å drikke øl med Torkjel Haugen og Jon Kolden slik de pleide å gjøre. Disse ni dagene hadde livet gått videre med samme regelmessighet som det hadde gjort så lenge Stig kunne huske.

Nede i dalen begynte flekker av grått gress å stikke frem gjennom snøen, men som så ofte i april var landskapet fortsatt fargeløst. Det var vår – en besynderlig tid av året, hvor dagene var lange og lyse og nattemørket knapt varte mer enn tre timer, men hvor jorda fortsatt satt fast i vinteren, som om den ikke klarte å holde tritt med sola.

Men da Stig var ute med skyller til grisene denne morgenen, hørte han et fjernt, utydelig drønn sørfra etterfulgt av flere dumpe smell. «Elverum,» mumlet han for seg selv, før han trampet inn for å finne sin kone. «Skyting,» sa han. «Fra Elverum.»

Agnes la hendene for munnen. «Herregud,» sa hun. «Tror du de kommer hit?»

Stig trakk på skuldrene. «Dette er bare en liten bygd,» sa han. «Hva skal tyskerne med et sted som dette?»

«Å, Stig, hva skal vi gjøre?»

«Prøve å bevare fatningen.» Han visste at utsagnet ikke var mye til hjelp, men han ante virkelig ikke hva de skulle foreta seg. Gården deres var det første huset sør for Økset, og det var over en halv kilometer til neste. Han overveide å ta en tur inn til byen for å høre hva de andre mente om saken, men så forkastet han tanken. Hva visste vel de andre? Han kastet et raskt blikk på Agnes, klar over at hun satte sin lit til ham.

Opprørt over sin egen ubesluttsomhet smalt han knyttneven i kjøkkenbordet, og uten å møte blikket hennes trampet han ut på tunet igjen der lyden av detonasjoner og eksplosjoner kom stadig sterkere og hyppigere.

Hva var best? Bli hvor de var eller pakke lastebilen og begi seg nordover? Han gikk bort til skjulet og åpnet motorlokket, sjekket olje og drivstoff og så til at plugger og stifter var rene.

Da han kikket i retning av huset, så han at hans kone sto i kjøkkenvinduet og stirret på ham med rynkede øyenbryn.

Han smalt igjen lokket hardere enn nødvendig, sukket og sparket i den våte gjørmen på bakken før han skrittet tilbake over tunet og inn på kjøkkenet igjen. Der satte han seg ved bordet og trommet med fingrene mot den slitte furuplaten.

«Jeg er redd, Stig,» sa Agnes etter et øyeblikks taushet. «Jeg drar og henter Anton.»

Stig nikket. Den yngste sønnen var fortsatt på skolen i bygda. «Ja, det tror jeg er lurt,» svarte han. Men da hun tok av seg forkleet, la han til: «Vi blir her. Sammen. De gjør ikke oss noe. Hvorfor skulle de gjøre oss noe?» Agnes så på ham. På vei ut strøk hun hånden lett over skulderen hans. Stig bannet lavt, irritert over å ha avslørt hvor usikker han var. Han visste jo at hun hadde sett det.

I over to timer prøvde han å holde seg selv beskjeftiget og late som om alt kom til å ordne seg, selv om han hadde lest artikler fra kampene i Polen. Avisene hadde trykket bilder av brennende landsbyer, av byer innhyllet i røyk. Den polske motstanden var blitt feid unna, og han orket ikke tenke på hva som var skjedd med befolkningen der borte. Agnes kom hjem med Anton, og Nils, den eldste sønnen deres, kom tilbake fra skogen der han hadde hogd opp tømmeret de hadde felt dagen før. «Bli her hos moren din,» sa Stig til ham. «Jeg vil at alle holder seg i nærheten av gården.»

Da det ble tid for formiddagsmat, satte de seg ved kjøkkenbordet uten å snakke eller spise stort. Stig lot skjeen gli rundt i suppa. Han følte seg uvel, og til slutt skjøv han bollen fra seg for å gå ut igjen, til låven der han hadde noe snekkerarbeid liggende. Han håpet at bankingen fra hammeren hans skulle overdøve lyden av kampene tolv kilometer sørover.

Det var Anton som kom og hentet ham tidlig på ettermiddagen. «Henrik er her, pappa,» sa han. «Sammen med noen menn.»

Det var fem av dem. Da han kom inn på kjøkkenet, sto de rundt komfyren og holdt hendene over varmen.

«Henrik,» sa Stig.

«Beklager forstyrrelsen,» sa fetteren og ga ham et fast håndtrykk, «men jeg er redd vi trenger din hjelp.»

«Selvsagt.» Stig så på de andre fire. I likhet med Henrik Larsen var alle kledd i den norske hærens gråblå dobbeltspente ullfrakker med røde render rundt krage og mansjetter. De store ryggsekkene i grønt lerret lå stablet i en krok sammen med geværene. En av mennene tok et skritt frem.

Uniformsluen, som han holdt i venstre hånd, var forsynt med en gullsnor.

«Jeg er oberst Peder Gulbrand fra Hans Majestet Kongens garde,» sa han. «Vi trenger å komme oss nordover, men bilen vår brøt dessverre sammen noen kilometer herfra.» Stig gjettet at han måtte være tidlig i førtiårene. Ansiktet var kraftfullt, med linjer rundt øyne og munn, og bortsett fra skjeggstubbene var det rent. Men han virket sliten, akkurat som de andre fire. Stig så på dem igjen. En fenrik på rundt tretti, og en annen ung offiser på alder med Henrik. Den femte var eldre med runde briller og en mørk, gråsprengt bart. Han merket seg at mannen ikke hadde på seg uniformsjakke under frakken slik som de andre, men høyhalset genser og ulljakke.

Ikke hadde han uniformsbukser heller. Oberst Gulbrand fulgte blikket hans og sa fort: «Jeg skulle ønske jeg kunne si mer, men du må tro meg når jeg sier at vårt oppdrag er livsviktig og igangsatt etter direkte ordre fra kong Haakon.»

Stig nikket. «Dere kommer fra Elverum?»

«Ja, i morges.»

«Vi hørte skyting.»

«Byen kommer til å være i tyske hender før det blir kveld.»

Oberst Gulbrand så på Stig, og deretter på klokken.

«Jeg har en lastebil stående,» sa Stig. «Ta den. Jeg sjekket den i morges. Tanken er full, og jeg har noen ekstra kanner med bensin som dere kan få. Bilen er gammel, men den har aldri sviktet meg så langt.»

«Jeg kan ikke takke deg nok.» Obersten så ut som om han hadde tenkt å si noe mer, men han lot det være.

«Har dere tid til å spise litt?» spurte Stig. «Vi har kjøttsuppe og brød –»

«Oberst?» sa Larsen.

«Ja, takk,» sa Gulbrand. «Gudene skal vite at vi kan trenge å få i oss et eller annet.»

Agnes hadde allerede satt suppen og en kaffekjele på komfyren. «Nils, gå og hent bensinen i skjulet og sett den i lastebilen.»

Nils skyndte seg ut, og Stig ba mennene om å sette seg.

«Jeg tror du hadde ment å bruke bilen selv,» sa oberst Gulbrand idet han fant seg en plass ved bordet.

«Jeg overveide muligheten, men nei,» sa Stig. «Jeg kom til at vi måtte bli her.»

Obersten smilte. «Jeg setter uansett pris på det du gjør.

Det er et stort offer.»

«Ikke så stort som deres,» sa Stig. «Vi må alle bidra så godt vi kan.» Han snudde seg mot fetteren sin. «Hvor er Else og lille Helena? Er de i sikkerhet?»

Larsen nikket. «Fortsatt i Oslo. Så jeg håper det. Som du sikkert skjønner har det vært vanskelig … »

Suppen var knapt kommet på bordet før Nils stormet stor øyd og andpusten inn døren igjen. «Tyskerne kommer!» ropte han og veivet med armen i retning av veien.

Mennene skjøv stolene bakover og reiste seg. «Hvor langt unna?» spurte Gulbrand.

«En halv kilometer,» svarte Nils. «Kanskje litt mer. To lastebiler fulle av soldater og en stabsbil i tet.»

«Fort, ut i bilen,» sa Gulbrand. Mennene grep sekker og gevær, men ved døren sa Stig: «Jeg tror ikke dere rekker det.

De er for nære. Jeg kan gjemme dere. Kanskje de fortsetter videre gjennom bygda. Så kan dere ta dere tilbake til broen.»

Gulbrand kastet et blikk ut av vinduet før han så på mennene sine og nikket til Stig. «Vi gjør det slik. Men raskt.»

Stig gikk foran dem gjennom huset og ut bakdøren, bort fra veien og over et område med hardpakket snø til fjøset der kuene fortsatt sto på bås. Dyrene trampet og snøftet nervøst ved den plutselige forstyrrelsen, men mennene banet seg vei mellom de varme, tunge kroppene og opp en støvete stige til høyloftet. Den ene enden av loftet var full av høy. «Gjem dere under høyet,» sa Stig til dem. «Jeg skal jevne det til etterpå.» Mennene gjorde som de fikk beskjed om, og i det samme hørte de lastebilene nærme seg utenfor. Fort dekket Stig mennene med høy, mens han speidet engstelig rundt seg etter noe som kunne røpe dem. Så hørte han utydelige rop på tysk, og hjertet hans begynte å slå fortere. Raskt klatret han ned stigen, presset seg forbi kyrne og trådte ut på tunet igjen. Mindre enn førti meter unna, ute på veien, klatret flere tyske soldater ned fra en gråmalt lastebil og småløp bort til en offiser som hadde tatt oppstilling ved stabsbilen sin. Resten – Stig gjettet på at det var rundt tretti mann totalt – ventet i de to lastebilene med geværmunningene rettet truende mot himmelen. Stig kjente at hjertet hans gjorde et hopp, og så stivnet han til da han hørte offiseren snakke til seg.

«Du!» ropte tyskeren. «Kom hit!»

Stig gikk mot ham mens han ba en bønn om at Agnes og guttene hadde fått ryddet vekk suppeboller, krus og andre spor etter de fem mennene. Offiseren ble stående og stirre på ham helt til Stig stoppet på et par meters avstand.

«Hvem bor her?» spurte tyskeren på flytende norsk.

«Jeg og familien min. Min kone og to sønner.» Stig stirret på det uforsonlige ansiktet. Mannen hadde en pistol i hånden, og bak ham sto seks menn bevæpnet med gevær. Offiserens pistol pekte rett mot Stigs mage. «Vi leter etter soldater,» sa han. «Har du sett noen norske tropper?»

Stig ristet på hodet. Han kjente en svettedråpe renne nedover ryggen.

«Vi har fått meldinger om at soldater er blitt sett på vei hit.

Du skal få vise meg rundt. Snakker du sant, har du ingenting å frykte. Jeg tror vi begynner med huset.»

Med hamrende hjerte gikk Stig foran ham til baksiden av huset. Han la hånden på metallklinken og lukket øynene et kort øyeblikk før han trykket den ned. Offiseren skubbet seg forbi ham og så seg omkring. Så ga han mennene sine beskjed om å begynne letingen.

«Hvor er familien din?» spurte han.

«Antakelig på kjøkkenet. De var der da jeg gikk fra dem i stad.»

«Hva mener du?»

«Etter formiddagsmaten,» sa Stig fort.

Offiseren stirret granskende på ham. «Du virker nervøs,» sa tyskeren.

«Vi er ikke vant til å ha soldater her. Dere er de første tyskerne jeg har sett. Alle disse våpnene … » Han avsluttet ikke setningen.

Tyskeren satte øynene i ham igjen. «Fortsett omvisningen.»

Stig viste ham inn på kjøkkenet der Agnes og de to guttene sto engstelige på den andre siden av bordet. Han kastet et raskt blikk rundt seg for å se om de hadde fjernet alle spor etter gjestene, og så gikk han bort og stilte seg ved siden av dem. Offiseren kikket inn i langskapet, og så oppdaget han døren til kjelleren. Han ropte på mennene sine, som tydeligvis var i ferd med å undersøke etasjen over. Lyden av tunge skritt og møbler som ble flyttet på nådde dem gjennom tømmeret. Like etterpå kom to av dem ned, bøyde de hjelmkledde hodene sine idet de gikk inn på det lave kjøkkenet og forsvant deretter ned i kjelleren. De fant ingenting.

«Da går vi ut,» sa offiseren, og Stig kastet et urolig blikk på sin kone og sønner før han fulgte etter.

«Jeg har et par uthus og en låve,» sa Stig. «Ikke noe mer.»

«Du har en lastebil,» sa tyskeren. «En Ford. Den trenger vi kanskje.»

Stig kjente hjertet synke, men offiserens blikk var vendt mot låven. En rampe av stein og jord førte fra tunet til høyloftet, med en låvebro opp mot de to store dørene. Under låvebroen sto det en gammel kjerre.

«Kan du åpne de dørene?» spurte offiseren.

«Bare fra innsiden akkurat nå,» svarte Stig. «De er stengt med en slå.» Han viste i stedet vei til sidedøren av fjøset.

Over dem lå Henrik Larsen med ansiktet presset mot gulvplankene. Det var en ørliten glipe mellom bordene, og gjennom den kunne han se Stig gå foran tyskerne inn i fjøset.

Også han kjente hjertet dunke, så hardt at han var redd bevegelsen skulle riste løs det tørre støvet og røpe gjemmestedet deres. En ku rautet, og deretter enda en, da soldatene ublidt skubbet dem til side.

«Og hva har du der oppe?» sa den tyske offiseren til Stig.

«Noe forråd. Rester av fjorårets høyonn,» svarte Stig.

Larsen så offiseren bane seg vei mellom dyrene og stirre opp mot plankene over seg. Det virket som om tyskeren glodde rett på ham under skyggeluen med den underlige blomsten brodert på siden. Øynene var mørke, ansiktet firkantet og leppene smale. Larsen stivnet til da tyskeren forsiktig kneppet opp hylsteret sitt og tok frem pistolen. Det var ulidelig varmt der han lå under høyet, fortsatt iført skjorte, tykk uniformsjakke og frakk. Han kunne kjenne svetten renne nedover ansiktet, og han ble plutselig redd for at en dråpe av den, ikke støvet, skulle finne veien ned gjennom bjelkene. Han undertrykte trangen til å tørke seg i pannen og ble liggende urørlig, våget knapt nok å blunke eller puste. Han så hvor redd Stig var – øynene flakket fra den ene til den andre, og han svelget flere ganger. Pass deg, Stig, tenkte han, ikke gå hen og bli drept.

Som gutt hadde Larsen alltid sett opp til den eldre fetteren.

Og nå dette.

De andre soldatene sto også og stirret opp med usikrede våpen da offiseren langsomt og målbevisst begynte å klatre opp trinnene. Larsen fulgte tyskeren med blikket helt til han ikke kunne se annet enn støvlene hans. Få sekunder senere hørte han mannen sette bena i gulvplankene ved siden av dem. Skrittene beveget seg forsiktig mot de to dørene i enden av loftet. Det skramlet da han sparket et eller annet unna, og så kom han gående tilbake mot høyet igjen. Larsen stivnet til igjen, og så hørte han et eller annet bevege seg i høyet til venstre for ham. Han lukket øynene og hørte tyskeren spenne hanen på pistolen. Et øredøvende smell flerret luften idet skuddet gikk av. Men i stedet for å kjenne smerte eller høre skrik fra en av kameratene, hørte han den tyske offiseren le høyt.

«Du har en rotte mindre på låven,» ropte han ned til Stig.

Tyskerne dro sin vei etter dette, men først da bilene deres hadde kjørt videre inn i selve tettstedet og Stig hadde klatret opp stigen til dem, våget de å snakke sammen.

«De leter gjennom resten av stedet,» hvisket Stig høyt, og en etter en reiste de seg, børstet av støv og fjernet høystrå fra hår og klær. «De vil ikke kunne oppdage dere – veien gjør en sving mellom oss, kirken og resten av bebyggelsen.»

Oberst Gulbrand trykket hånden hans igjen. «Takk skal du ha,» sa han. «Jeg skal sørge for at Kongen får vite hva du har gjort for oss.»

Stig smilte, og den tidligere frykten slapp taket. Den voldsomme lettelsen og adrenalinstrømmen fylte ham med en nesten triumferende følelse. «Kjør tilbake et par hundre meter og kryss broen over Glomma,» sa han til Gulbrand. «Veien langs dalen går nordvestover, og den er snøfri.»

Mennene skyndte seg ut fra låven til det åpne skjulet der lastebilen sto. De yngste gardistene kastet sekkene sine på planet og klatret opp, mens Gulbrand satte seg i førerhuset sammen med den besynderlige mannen med brillene. Motoren startet på første forsøk. Stig kikket opp på Larsen. «Lykke til,» sa han. «Du får komme tilbake en dag og fortelle meg hele historien.»

«Takk, Stig,» svarte Larsen. «Pass godt på deg selv. Og familien.»

«Det skal jeg.»

Larsen holdt i kolben på geværet med den ene hånden, og med den andre tok han et godt tak i siden på planet. Så trillet bilen sakte over tunet og svingte ut på veien. Som Stig hadde sagt, var det ingen tyskere å se. Larsen kastet et siste blikk tilbake mot gården og så fetteren vinke for så å forsvinne inn i huset.

Gulbrand kjørte bilen over broen og videre inn på veien gjennom dalen. På den andre siden av den brede Glomma, kom tettstedet Økset til syne mellom trærne som vokste langs elvebredden. Akkurat som de andre kunne Larsen se de tyske bilene stå parkert ved kirken, og han kjente en murrende følelse av ubehag. De kom helt sikkert til å bli oppdaget. Det var nesten så han kunne kjenne hvordan tyske feltkikkerter ble rettet mot dem.

Uroen vokste da det plutselig gikk opp for ham at fetteren hans ville havne i vanskeligheter. Hvordan kunne han ha vært så dum? Selvsagt ville tyskerne dra tilbake til gården, oppdage at lastebilen var borte og legge sammen to og to.

Herregud, tenkte han. Hva har jeg gjort?

Rett overfor ham satt fenrik Nielssen og gliste. Han hadde tatt av seg feltlua, og det lyse håret blåste ned i pannen hans.

«Hva tror dere oddsene er for at våre venner i Luftwaffedukker opp?»

«Herregud,» mumlet Stunde. Han var den yngste av dem og nylig forfremmet til løytnant.

«To mot én på at de er her om mindre enn en time.»

Det tok halve tiden. De hadde ikke tilbakelagt mer enn tjue kilometer før to Messerschmitt 110 jagerfly nærmet seg.

Larsen så hvordan to prikker raskt forvandlet seg til vepselignende fly, og i neste øyeblikk gravde kuleregnet opp klumper av jord bak dem. Så nådde skuddsalvene bilen, knuste den ene frontlykten og gjennomhullet panseret. I løpet av sekunder hadde flyene passert med mørke kors på hver vingespiss som avtegnet seg klart mot den lyse, oljeflekkete buken. Så dreide de to jagerne rundt og kom tilbake.

«Herregud, se på panseret!» ropte Stunde. Larsen reiste seg og kastet et blikk over førerhuset på den store flengen der dampen veltet ut.

Gulbrand svingte inn til siden av veien. «Ut, ut, fort!» brølte han.

De rev til seg sekkene, hoppet ned på bakken og løp inn i den tette furuskogen som strakte seg høyt over dalen. Denne gangen hørte Larsen knatringen fra maskingeværene før brølet fra de doble flymotorene nådde dem. Med hodet presset ned i snøen kjente han en eksplosjon og en bølge av sterk varme idet lastebilen gikk i luften. Biter av glass og metall haglet ned blant trærne, og det sprakte idet grenene nærmest flammehavet tok fyr. Han kastet et blikk på obersten og så

hvordan han nesten klemte sivilkledde Hening Sandvold flat med kroppen sin.

«Er noen skadet?» ropte Gulbrand. Mirakuløst nok hadde alle sluppet helskinnet unna. «Bra. La oss komme oss vekk herfra.» Han dro frem et kart. «Vi fortsetter opp i fjellet, krysser rett over og kommer ut på en vei her.» Han pekte.

Larsen reiste seg opp ved siden av obersten. Dråper av smeltet snø dryppet fra trærne rundt dem. «Du visste at de ville komme tilbake etter Stig.»

«Det var ikke til å unngå,» sa obersten. «Jeg beklager. Men han er en sterk mann. Jeg er sikker på han klarer seg.»

Larsen smilte blekt. Så fortsatte de ferden opp fjellet.

Men Stig Andvard var allerede død. Som oberst Gulbrand hele tiden hadde visst – og Larsen og fetteren hadde innsett for sent – hadde tyskerne sett lastebilen rase langsetter den andre siden av dalen med fem menn om bord. Da de kom tilbake til gården og oppdaget at Forden var borte, ble Hauptmann Wolf Zellner så rasende over å ha blitt holdt for narr av en ussel bonde, at han trakk pistolen sin og skjøt Stig i hodet. Samtidig som Larsen karet seg opp av snøen, lå Agnes gråtende over sin døde ektemann mens blodpølen spredte seg i en stadig større sirkel på den hardpakkede snøen ved siden av det tomme skjulet.

Mer enn fire hundre kilometer unna, i luftlinje, var en lett krysser fra den britiske marinen på vei over Nordsjøen mot norskekysten. Sjøgangen var moderat og himmelen grå, forhold som sørget for HMS Pericles holdt god fart der hun krenget og rullet seg frem gjennom det grågrønne vannet. For de fleste av infanteristene om bord – som var vant til å ha langt stødigere grunn seg – ble disse bevegelsene for mye. Under dekk lå bleknebbete soldater og stønnet i køyene. Noen få spilte kort eller røykte, men til tross for lukten av tobakk og olje, var stanken av oppkast overveldende.

Det var forklaringen på at en av soldatene befant seg oppe på dekk. Sammenlignet med de fleste grønnskollingene om bord, var han en erfaren sjømann, og ikke plaget av sjøsyke.

Nå som regnet hadde gitt seg, hadde han tatt seg en tur opp for å trekke inn den forfriskende nordsjøluften.

Han lente seg mot relingen på babord side ved det fremre 152 mm-kanontårnet og så hvordan forstavnen skar ned i vannet for så å kaste buer av hvitt skum til værs. Vinden sendte ørsmå dråper av saltvann over dekk, og den lette dusjen var behagelig mot ansiktet.

Mannen var nærmere en åttifem høy, med brede skuldre og en hud som var mørk etter mange år under sterk sol. En uvanlig varm og solfylt uke i Skottland hadde dessuten frisket opp brunfargen. Det mørkebrune håret og brynene fremhevet de lyseblå øynene som var omgitt av et fint nett av linjer.

Nesen var smal, men en anelse skjev etter å ha vært brukket flere ganger. For øvrig var ansiktet hans glattbarbert og uten furer – selv om han bare var tjuefire, hadde han en væremåte og holdning som gjorde at han virket mange år eldre.

Sersjant Jack Tanner kastet et flyktig blikk på en marinegast som kom forbi og vred litt på skuldrene. Det kraftige ullstoffet føltes fortsatt uvant etter mange år med bomullsdrill, og den ufôrede kragen fikk det til å klø i nakken. Likevel var han ikke den som sørget over tapet av den gamle tjenesteuniformen med lang frakk og gamasjer. Regimentets øverste sersjant hadde vært ute av seg, men det var fordi han aldri hadde brukt noen annen uniform og fordi han likte at mennene hans var ulastelig antrukket på paradeplassen – blankpussede støvler, skinnende messingknapper og tjenesteluen trukket ned over øynene. Å se elegant ut var vel og bra, men Tanner hadde kommet til at praktiske hensyn var viktigere når fienden skulle tas, og derfor likte han den nye kakifargede uniformen med kort jakke og høye bukser som så helt annerledes enn noe som var brukt tidligere og ennå ikke hadde nådd hverken India eller Midtøsten. Bataljonen hadde da heller ikke fått den nye utrustningen før noen få uker tidligere.

Tre kremhvite vinkler på begge armer viste graden hans, og over dem, i en bue øverst på ermet, var det festet et svart tøymerke med «Yorks Rangers» brodert i grønt. Dette regimentkjennetegnet var felles for alle tre bataljoner av King’s Own Yorkshire Rangers, en utmerkelse som sersjanten fortsatt bar med stolthet etter åtte år. Rangerregimentets historie var lang, og spente over utallige slag og felttog på flere kontinenter helt tilbake til slaget ved Blenheim i 1704. Tanner var glad for å være en del av dette. Det ga ham en følelse av mening og tilhørighet.

Likevel, når han tenkte på regimentet, var det 2. bataljon han mente – den han hadde tjenestegjort i helt siden han vervet seg åtte år tidligere. Han hadde trodd at når permisjonen var over, skulle han vende tilbake til Palestina der avdelingen hans fortsatt var forlagt, men i stedet hadde han fått beskjed om at 5. bataljon trengte erfarne soldater. Så ble han sendt til Leeds for å slutte seg til den.

Der og da var han blitt opprørt over å måtte forlate så mange gode venner, for ikke å snakke om det livet han hadde var blitt vant til, men det var også et spørsmål om stolthet, og Jack Tanner var en stolt mann. 5. bataljon tilhørte den britiske arméreserven og besto ikke av profesjonelle soldater, men – som alle visste – av dårlig opplærte deltidssoldater.

I de seks ukene han hadde vært sammen med dem, hadde han ikke sett mye som kunne rokke ved den oppfatningen.

De fleste mennene i infanteritroppen hans var hyggelige nok, men mange var underernært og kom fra fattige familier i industribyene Leeds og Bradford. De manglet den utholdenheten og fysikken han var vant til fra regulære enheter, og få av dem kunne skyte tretti skudd i minuttet med noe i nærheten av akseptabel treffsikkerhet. Erfaringen deres begrenset seg til eksersis på paradeplassen, utmarsjer og noen få øvelser på heiene. Troppssjefen hans, løytnant Dingwall, hadde jobbet som jurist i Ripon før krigen, og selv om han var hyggelig nok, kunne han knapt nok lese et kart, langt mindre felle en fiende på fire hundre og femti meters hold. Tanner visste at offiseren ikke vekket særlig tillit hos sine menn. Nå skulle de i krig, og dermed ble det Tanners jobb å holde dem i live og forme dem til en effektiv stridsenhet.

Med et sukk kikket han ut på fartøyene i den lille flåten som seilte sammen med Pericles. Omtrent to hundre meter unna lå transportskipet Sirius, som fraktet bataljonens artilleri og motorkjøretøyer, mye av ammunisjonen og annen utrustning. Han skulle gjerne visst hvem som hadde kommet på ideen om å sende så mye av utstyret deres med ett enkelt skip. «Fordømte idioter,» mumlet han. Så skjøv han blikkhjelmen bak i nakken og lente seg frem for å se ned på havet som fosset forbi.

Når sant skulle sies hadde han begynt å tvile på om noen i hele denne armeen, langt mindre i 148. brigade, hadde noe særlig begrep om hva de holdt på med. Etter at han forlot Leeds og ankom Rosyth, hadde de entret tre forskjellige fartøy, og hver gang måtte utrustningen lastes og losses. Resultatet var forvirring og kaos. Oppakninger forsvant og ble blandet med utstyr som tilhørte Sherwood Foresters og Leicesters, som også inngikk i brigaden. En gang hadde de til og med lagt ut bare å vende tilbake til havn igjen. Ingen lot til å vite hvorfor. Soldatene murret misfornøyd, og det hersket almen enighet om at toppsjefene burde få hodene sine undersøkt.

Dette var ikke måten å utkjempe en krig på.

Etter å ha gått i land for andre gang hadde de marsjert atten kilometer til en provisorisk forlegning utenfor Dunfermline, og der hadde de blitt en hel uke. De hadde gjennomført noen utmarsjer, men ikke brukt tid hverken på skyteøvelser eller kamptrening ettersom mesteparten av ammunisjonen og utstyret fortsatt befant seg et eller annet sted på kai i Rosyth.

Da de omsider forlot havnen tidlig morgenen før, var bataljonen blandet i en salig røre – to kompanier og kompanistaben om bord i Pericles, to andre avdelinger fordelt på hver sin krysser, sammen med soldatene fra Foresters og Leicester.

Det verste var likevel at det ikke var gjort noe forsøk på å dele opp den tunge utrustningen deres. Tanner stirret påSirius og lurte på hvem som hadde fått det for seg at de skulle laste alt av befordringsmidler og skytevåpen på ett utsatt og dårlig bevæpnet transportfartøy. «Faens idioter,» sa han igjen og ristet på hodet.

«Alt i orden, sersjant?» Det var korporal Sykes. Han sto ved siden av ham med ryggen til mens han forsøkte å få fyr på en sigarett som han skjermet med hendene.

«Ja visst, Stan. Har sjøsyken gitt seg?»

«Jeg tror jeg står det over. Det er uansett bedre å være her ute. Herregud. Stanken der nede er for jævlig.»

«Hvorfor tror du jeg er her?» Tanner flirte. «Man må spise før man setter seil. Gjør man det, går det stort sett bra.»

Skipet hugget tungt, og en kraftig vannsprut fant veien over stavnen. Begge mennene snudde instinktivt ryggen til, og det var da Tanner skimtet en hvit strime i øyekroken, rett ved overflaten, på vei mot Sirius.

«Faen!» Han hogg tak i skulderen til Sykes. «Det er en helvetes torpedo. Se!»

I samme øyeblikk gikk sirenene, det lød rop og skrik på dekk, og besetningen stormet til stridsstasjonen sine. To hundre meter unna hadde mannskapet om bord påSirius også oppdaget torpedoen, og de opprørte ropene deres ljomet over den grå vannoverflaten. Både Tanner og Sykes sto tause og så hvordan torpedoen nådde frem til fartøyet. I et brøkdels sekund var alt stille, så fulgte en øredøvende eksplosjon. En søyle av vann ble slynget mot himmelen, og like etter lød det en ny detonasjon. Fartøyet ble innhyllet i flammer og tykk, svart, oljeaktig røyk. Pericles begynte å tverrvende, og krenget kraftig for å komme unna ubåten som fortsatt måtte befinne seg et sted under overflaten. De to jagerne som eskorterte konvoien satte kurs for den skadde Sirius mens synkeminer rullet ned fra sidene deres og eksploderte i store vannsøyler.

Tanner og Sykes løp akterut da Pericles begynte å vende igjen. De mistet fotfestet flere ganger, men grep tak i relingen og så hvordan Sirius kjempet sin siste kamp. Menn skrek og ropte og kastet seg ned i det iskalde vannet. Så, med et jamrende hvin av revnende metall, delte båten seg i to. Akterstavnen sank først. Den gled sakte ned i bølgene, mens baugen brukte lengre tid – stavnen pekte nesten rett opp mot himmelen før også den langsomt forsvant av syne. Det hele var over på mindre enn fire minutter.

«Herregud, sersjant,» sa Sykes omsider. En av luftvernkrysserne var kommet frem til stedet der Sirius hadde befunnet seg bare noen øyeblikk tidligere og begynte å ta opp overlevende. «Dette er faen ikke mulig. Hvordan skal vi klare å slåss mot de fordømte tyskerne nå?»

Tanner gned seg i pannen. «Det vet jeg ikke, Stan. Det vet jeg faktisk ikke.»

Kapittel 2

Et Dornier brølte forbi over dem, det andre kom bare få minutter senere, og så skremmende lavt at Tanner uvilkårlig trakk til seg hodet. Bombeflyet var stort, og Tanner syntes det så uhyggelig ut med sine brede vinger, svarte kors og svastikaer. Det var skremmende å tenke på at tyske flyvere befant seg bare tretti meter over ham, og at de avanserte stadig lenger frem bak de alliertes linjer.

«Frekke jævler,» sa han henvendt til menig Hepworth.

«Når kommer vi til å få noen fly, sersjant?» spurte Hep worth.

«Jeg tror ikke jeg har sett et eneste av våre siden vi kom hit.»

«Gud vet,» svarte Tanner. «Det virker som om disse tullingene gjør akkurat som de selv vil. Jeg mener, hvor lavt kom ikke det der? Jeg er overrasket over at han ikke tok med seg et par skorsteiner underveis.» Han ristet på hodet. «De ser antakelig hver minste ting vi foretar oss.» Han åpnet døren på lastebilen og svingte seg opp i førerhuset. Hepworth fulgte etter. «Nå får vi se om vi kan få start på denne,» sa han, mer til seg selv enn til Hepworth. Den var fransk, en mørk blå Renault, og sto parkert i bakgården til en slakterforretning i Lillehammer. Han fant choken og tenningsbryteren, vred den med sola, og fant starteren i fotbrønnen. Han presset den inn med støvelen og ble lettet over å høre motoren hoste og våkne til live. Instrumentene på dashbordet viste at bensintanken var kvart full. Det var bedre enn ingenting.

Tanner dro girspaken over i revers og hadde begynt å rygge sakte bakover da han fikk se en middelaldrende mann komme løpende mot dem mens han veivet sint med hendene.

«Jeg tror det er best vi stikker, sersjant,» sa Hepworth. «Det virker ikke som om bestefar setter pris på at vi rapper bilen hans.»

Tanner satte bilen i første og begynte å kjøre ut fra gården.

«Hei! Det der er min bil,» ropte mannen på engelsk. «Hva er det du driver med?»

«Beklager,» ropte Tanner tilbake. «Jeg rekvirerer den. Vi trenger den til å forsvare landet ditt med.» Han kjørte forbi den vantro mannen, gjennom porten og ut på gaten. «Stakkars jævel.»

«Hadde ikke vi tatt den, ville tyskerne gjort det,» sa Hepworth.

«Vi burde hatt våre egne kjøretøy i stedet for å måtte løpe rundt og ta biler fra nordmenn. Det er et fordømt kaos her, Hep. Et fordømt kaos.»

Det var imidlertid lite som tydet på det i Lillehammers gater om morgenen mandag 22. april, og det var knapt et menneske å se da Tanner kjørte gjennom den forlatte byen til en lagerbygning ved siden av jernbanestasjonen. Der hadde to infanteritropper fra kompani B og et arbeidslag fra Sherwood Foresters-regimentet losset proviant og utrustning siden like etter midnatt. Mesteparten av dette var blitt fraktet bort fra lageret, men fortsatt lå det store hauger som ventet på transport strødd bortover perrongen og på stasjonsområdet.

Straks Tanner stoppet bilen kom kvartermesteren marsjerende bort. Kaptein Webb var en undersetsig mann i slutten av trettiårene med rødmusset ansikt og en stor, brun mustasje. «Det var sannelig på tide, sersjant!» ropte han. «Hva i helvete har du holdt på med?»

«Vi var så raske vi kunne, kaptein. Det kryr ikke akkurat av lastebiler her.»

«Hva med drivstoff?»

«Litt over kvart tank. Vi kunne kanskje begynne å kjøre med biler.»

Kvartermesteren sukket.

«Det er bedre enn ingenting,» la Tanner til. «Og betyr mer transport.»

«Vi får se til å laste opp denne først. Jo fortere vi får den av gårde, jo fortere kan den komme tilbake og ta en ny vending.»

Nok et tysk fly dundret forbi dem. «Jævla drittsekker!» ropte kapteinen og hyttet med knyttneven etter det.

Tanner vinket til seg noen menn, og de begynte å fylle lastebilen med ammunisjonskasser, granater og flere 50 mm bombekastere. Da bilen var full, sendte Webb den av sted, og Tanner benyttet anledningen til å sette seg på en trekasse full av håndgranater mens han ventet på at neste bil skulle komme tilbake. Han blåste i hendene og gned dem mot hverandre. Det var kaldt, men ikke minusgrader, ikke i Lillehammer. Han var fullstendig utslitt. Hverken han eller noen av de andre hadde sovet mer enn noen få timer siden de gikk i land fire dager tidligere.

Ordrer, kontraordrer og forvirring hadde forfulgt dem konstant. Han regnet med at en eller annen et eller annet sted viss te hva som foregikk, men i så fall hadde ikke informasjonen spredd seg nedover i rekkene. Trondheim var det de hadde fått beskjed om under overfarten; de skulle nordover til Trondheim. I stedet var de blitt stanset, sendt sørover, og så enda lenger sør. Og hver gang de forflyttet seg, ble bataljonene mer og mer sammenblandet, og utstyr måtte lastes og losses. Ingen lot til å ha den fjerneste anelse om hva de hadde eller hvor det var.

Han tente en sigarett og gned seg i øynene. En truende dommedagsfølelse grep tak i ham, en følelse av at de hadde kommet helt uforberedt til dette kalde, fjellrike landet som fortsatt var hvitt av snø. Herregud, for en katastrofe senkingen av Sirius hadde vært. Lastebiler, panservogner, ammunisjon, våpen, bombekastere, proviant – for ikke å snakke om ryggsekker og personlig ustyr – alt lå nå på havets bunn. Tre infanteribataljoner kjempet mot fienden med nesten halvparten av utrustningen borte. Det var ikke et problem de lot til å ha felles med mot parten.

Sykes kom gående bort til ham. «Alt i orden, korporal?» spurte Tanner.

Sykes gjespet og strekte seg. «Det hadde gjort seg med litt mat og en time på øyet.»

«Her,» sa Tanner og bød ham en røyk. «Slå deg ned et øye blikk.»

«Takk, sersjant,» sa Sykes og fant seg en kasse med Bren-magasiner å sitte på. «Skikkelig fiasko, ikke sant?»

«Ja, dessverre.» Det var nå gått nesten trettiseks timer siden de kom til Lillehammer stasjon. Tanner krympet seg ved tanken på ankomsten deres. Som sersjant hadde han reist i en av de to personvognene, mens resten av soldatene hadde vært nødt til å lide seg gjennom den langtekkelige, slingrete turen i lukkede godsvogner. Utslitte menn hadde snublet av toget og dultet borti hverandre, nedlesset som de var med full marsjutrustning. En kort stund hadde de bare stått der på perrongen, fortumlet og øre, mens de trampet i bakken og blåste på hendene for å holde kulden borte. Det som imidlertid plaget ham mest var synet av brigadegeneral Morgan, sjefen for 148. brigade, og den norske forsvarssjefen, general Ruge, som ventet på dem. Generalen var iført sin stive, blågrønne uniformsjakke med høy krage, lange bukser og svarte kavaleristøvler og hadde sett ut som en etterlevning fra første verdenskrig. Likevel var det ingen tvil om hans militære holdning og den åpenlyse skuffelsen over å se en så trøtt og dårlig utrustet gjeng med soldater sjangle av toget. «Herregud,» mumlet Tanner nå. Det hadde vært ydmykende.

«Hva er det, sersjant?»

«Å, ingenting. Jeg sitter bare og lurer på hva faen vi holder på med her.»

Sykes trakk på skuldrene.

«Jeg mener, hele bataljonen er en eneste røre, og ingen vet hva som foregår bortsett fra at vi kommer til å få juling.

Hvorfor vi i det hele tatt gadd å prøve å hjelpe nordmennene skjønner jeg faktisk ikke. Så du dem i går kveld?»

«Ikke veldig oppmuntrende, akkurat.»

«Det er å si det pent. Jeg så én maskingeværtropp, men ellers har jeg ikke sett en eneste soldat utstyrt med noe tyngre enn gevær.» Og da nordmennene trasket sin vei, hadde Rangers’ kompani C blitt sendt frem for å bistå kompani A sør for Lillehammer. Tanner hadde sett etter dem da de forsvant. Fly hadde svermet over innsjøen sør for byen som svarte insekter.

Røykskyer hadde steget til værs. Eksplosjoner, noen dempet, andre gjennomtrengende, hadde gitt gjenlyd i dalen. Da det omsider begynte å skumre kom også det som var igjen av kompani A strømmende tilbake til Lillehammer. Det lot til at det nylig ankomne kompani C hadde forsøkt å holde stillingen mens kompani A trakk seg tilbake, men siden hadde de hørt lite nytt. Uten radioforbindelse var hvert kompani henvist til sivile telefonlinjer, og de var nå kuttet.

Da mørket falt, døde lyden av trefningene bort. Nederlagsstemningen lå tungt over byen. Like etter midnatt hadde Hep worth, avdelingens ordonnans, nådd frem til lagerbygningen med nyheter fra bataljonens hovedkvarter. General Ruge hadde gitt ordre om allmenn tilbaketrekning til et punkt omtrent halv annen kilometer nord for Lillehammer.

Utstyret som Tanner og resten av 4. infanteritropp hadde brukt en hel dag på å losse, skulle så fort som mulig flyttes til den nye stillingen.

Det var ni timer siden, og fortsatt sto det stabler av kasser foran lageret og langs perrongen. Sykes knipset fra seg sigarettstumpen så den gikk klar av dem. «Det er vel best jeg ser hvor resten av karene er.» Han reiste seg og forsvant.

Tanner gned seg i øynene igjen. Lillehammer lå i de bratte skråningene opp fra Mjøsa. Det var et lite sted – Tanner gjettet at innbyggertallet neppe var mer enn noen få tusen – og i likhet med alle andre byer og tettsteder han hadde sett så langt, var husene stort sett bygget av tre og malt i klare farger.

Han regnet med at det var en måte å friske opp det monotone landskapet på. Det var nok en grå dag, men over den høye, bratte Balbergkampen var det en antydning til blått. Det var fortsatt røyk å se i sør, og Tanner kastet nok et blikk mot byen som krøp så fredelig sammen ved foten av fjellet. Han undret på hvor lenge den ville forbli slik når Luftwaffe begynte å bombe stedet. Høyt over ham hevet fjellene seg, dekket av snøtunge furutrær. Det virket som om hele landet besto av samme slags landskap – dype U-formede daler, brede elver og fjell. Han hadde kjempet i fjellområder før, i grensetraktene mellom India og Afghanistan, men der var fjellene annerledes – forrevne, tørre og støvete. Her virket alt så mye tettere på: gjenlyden av et geværskudd kunne høres i hele dalen, mens brølet fra flymotorer lot til å suge til seg alt som fantes av luft, slik at den utelukket all annen lyd.

Nok et tysk fly dundret forbi over ham, før det dreide i en vid bue over nordenden av innsjøen. Tanner forsøkte å se for seg plansjen over flytyper – et Junkers, det var han sikker på.

Et Junkers 88. I likhet med alle tyske fly han hadde sett hittil, var det to-motors, men Dornier hadde doble halefinner og mer avrundede vinger, som på det større bombeflyet Heinkel 111. Vingene på dette var mer ørnelignende, og den kuppel-formede cockpiten passet liksom ikke til resten.

Hepworth kom med et krus med te. «Vær så god, sersjant,» sa han. Han rakte det mot ham idet Junkersflyet gjorde en runde rundt den andre bredden. «Det føles som om de leker med oss, eller hva?»

«Rekognoseringsfly, Hep,» sa Tanner. «De sørger for at de får et godt overblikk før de setter i gang igjen.»

«De kan vel ikke tro at noe kan være så enkelt.»

«Nederlagsprat, menig Hepworth? Bare ikke la Dingwall høre deg snakke på den måten.» Tanner smilte litt og tok en slurk av teen. «Dette smakte fortreffelig, Hep. Takk skal du ha.»

En sivil bil svingte inn på plassen foran lageret. Løytnant Dingwall steg ut og kom mot dem. Det unge, smale ansiktet var askegrått.

«Gå og finn kaptein Webb, Hepworth,» sa han. Så snudde han seg mot Tanner og fortsatte i et konspiratorisk toneleie:

«Dårlige nyheter, er jeg redd. Det ser ut som mesteparten av D-kompaniet ligger nede. Nordmennene hadde lovet transport for å få dem ut, men den dukket visst ikke opp. Vi håper at flesteparten er tatt til fange, men vi har ikke hatt kontakt med hovedkvarteret siden i morges, og tyskerne står like sør for byen. Obersten er helt fra seg. Det ser ut til at et Leicester-kompani også er blitt nedkjempet.» Tanner nikket. «Jeg snakket jo med kaptein Kirby så sent som i går kveld,» fortsatte Dingwall. «Og stakkars gamle Richie – jeg mener løytnant Richardson. Vi gikk på skole sammen, og vi vervet oss på samme dag. Det er vanskelig å fatte. Jeg håper for guds skyld han har klart seg.»

«Det tror jeg helt sikkert.»

«Gjør du? Ja, du har nok rett. Antakelig tatt til fange. Jeg er sikker på at de behandler krigsfangene sine ordentlig. De har jo skrevet under Genèvekonvensjonen, har de ikke? Men herregud, det er jo ikke så man kan tro det! Vi så dem marsjere av sted i går kveld, og nå er de borte – et helt jævla kompani, utslettet … »

«Best å ikke tenke for mye på det, løytnant,» sa Tanner.

«Nei … nei, det har du nok rett i, Tanner.» Dingwall bet seg i leppen og flyttet blikket til Tanners brystlomme.

Tanner fulgte øynene hans og oppdaget at løytnanten grans ket det smale blå, hvite og røde Military Medal-båndet hans over venstre brystlomme på uniformsskjorten. Fort kneppet han igjen vesten sin.

Dingwalls så beskjemmet ut. «Beklager, sersjant,» sa han og svelget tungt. Så smilte han blekt og tilføyde: «Snart er det vår tur til å møte tyskerne.»

«Det går nok helst bra, sir.» Han skulle gjerne sagt noe oppmuntrende til troppssjefen sin, men det var en vanskelig balansegang – han måtte unngå å undergrave den andres autoritet. Samtidig kunne han se frykten i Dingwalls øyne, en frykt det var viktig at løytnanten ikke viste overfor sine menn. Uansett om det var naturlig å være redd. Skulle Tanner være ærlig, var han selv plaget av en megetsigende kval-mefølelse og en strupe som snørte seg sammen. Han prøvde å minne seg selv på at det var ventingen som var verst, at adrenalinet tok over straks kampene begynte. Men sannheten var at tyskerne feide dem unna som om de ikke var annet enn lekesoldater. Fienden kontrollerte luftrommet, og etter hva han hadde hørt, hadde de også stridsvogner, pansrede kjøretøy og store mengder artilleri. 148. brigade hadde ingenting av dette, og ikke nordmennene heller, virket det som. Så hvordan i helvete skulle de klare å stoppe dem? Han forsto nå hvordan det måtte ha vært for pasjtunkrigerne å møte britiske geværer, artilleri og Vickers maskingeværer, kun bevæpnet med musketter og sverd. Pokker, tenkte han.Hva gjør vi her?

Han kastet et blikk sørover og så at Dingwall fulgte øynene hans.

«Når tror du drittsekkene angriper?» sa offiseren.

«Det er nok ikke lenge til.»

«Hva gjør vi med alt materiellet? Vi har ikke fått fjernet halvparten.»

«Vi må la det være igjen, løytnant. Det er kanskje lurt å nevne for kaptein Webb at vi burde vurdere å sprenge alt i luften. Det er bedre enn å la tyskerne få kloa i det.»

«Det skal jeg gjøre med en gang, sersjant. Takk.»

Tanner så etter ham idet han satte kurs for kaptein Webb.

Men akkurat da løytnanten begynte å snakke med kvartermesteren, kom to lastebiler tilbake for å hente en ny ladning.

«Tyskerne er ikke her ennå,» hørte han Webb svare. «Så foreløpig foretar vi oss ingenting. Sett mennene dine i arbeid og fyll disse bilene øyeblikkelig.»

Tanner stønnet inni seg. Jævla idiot, tenkte han.

En halv time senere, da bilene var sendt av sted og arbeidsla-get fra Foresters var forsvunnet, tok han saken opp med Dingwal igjen. «Jeg tror virkelig at vi bør få på plass sprengstoffet og komme oss vekk. Tyskerne kan være her når som helst.»

«Jeg har hørt det, sersjant,» svarte Dingwall bryskt. Han tidde og la til: «Jeg regner med at du har annet å gjøre, Tanner.» Så forsvant han med lange skritt.

Han hadde ikke kommet mer enn ti meter, før de hørte et plutselig brøl av flymotorer fulgt av en hvislende lyd og en rekke voldsomme eksplosjoner. Sekunder senere dundret ytterligere to fly over dem i lav høyde.

Tanner kastet seg straks ned på bakken, men snudde ansiktet tidsnok til å se flere bomber falle. Til alt hell havnet de utenfor stasjonsområdet, men de var likevel skremmende nær. Eksplosjonene var øredøvende, og han kjente hvordan luften rundt ham ble sugd vekk før trykkbølgen løftet ham opp fra bakken. Han landet hardt og fikk pusten slått ut av seg. Han gispet. Luften virket full av vrakrester, og han lukket øynene mens grus, stein og splinter av tre og glass regnet over ham. Hele perrongen og lagerbygningen var innhyllet i støv og røyk. Han dro lommetørkleet opp av lommen, fuktet det med vann fra feltflasken, presset det hardt mot munnen og stablet seg på bena. Fortsatte det på denne måten, kom tyskerne til å sprenge lagerbygningen for dem.

«Fjerde infanteritropp,» brølte han, «til meg!» Flere menn nærmet seg snublende, gledelig nok også løytnant Dingwall.

«Ok, gutter,» sa Tanner. «Finn oppakningene deres. Sørg for at dere ikke glemmer noe og at geværene er ladet. Så tar dere med så mye ammunisjon som dere klarer å bære. Det er på

tide å komme seg vekk herfra.» Storøyde og tause gjorde mennene som de fikk beskjed om. Tanner snudde seg mot Dingwall. «Jeg håper det var i orden, løytnant. Ettersom tyskerne har begynt angrepet, regner jeg med at vi raskest mulig må trekke oss tilbake til de nye stillingene.»

Løytnant Dingwall nikket.

Utenfor lagerbygningen sto også kaptein Webb og bjeffet frem ordre om retrett. «Alle trekker seg tilbake!» ropte han. Nå hadde det tyske artilleriet også åpnet ild, og det falt granater i den sørlige delen av byen. «La alt være igjen!» ropte kvartermesteren. Tanner så ham skynde seg bort til den sivile bilen som løytnanten hadde kjørt tidligere, sammen med regimentets kvartermestersersjant.

«Faen ta,» sa Tanner idet han grep sitt eget gevær og utstyr.

To granater suste over dem med en lyd som minnet om et hurtigtog og eksploderte noen hundre meter lenger nord.

«Sett i gang!» ropte Dingwall. «Av sted med dere.»

Tanner skyndte seg bort til troppssjefen sin. Løytnant Dingwall svingte armen over hodet og ned under skulder-høyde som tegn til at soldatene skulle forlate stasjonsområdet.

Tanner gikk et skritt tilbake. «Opp med farta!» brølte han.

«Kom igjen, av sted med dere!» Da han fikk øye på Hepworth, grep han tak i ham. «Ikke du. Jeg vil at du skal hjelpe meg med noe.»

Flere granater hvinte gjennom luften over dem. Hepworth så bestyrtet ut. «Men sersjant, tyskerne kommer.»

«Det skal ikke ta lang tid. Følg meg,» sa han bryskt. Tanner var rasende – på kaptein Webb for ikke tenke fremover og for å ha stukket av før de andre, men også på løytnanten for ikke å ha gått hardt nok ut mot kvartermesteren. Resultatet ble en overilt retrett og risikoen for at store mengder verdifullt krigsmateriell havnet i fiendens hender – våpen og ammunisjon som enhver fremrykkende styrke gladelig ville bruke mot dem.

De løp rundt på siden av lagerbygningen. Der, ute av syne fra både perrong og stasjon, og delvis overgrodd av busker, sto det et lite skur.

«Hva er dette for et sted?» sa Hepworth. «Jeg kan ikke si jeg har lagt merke til det før.»

«Da lærer du kanskje å ta en skikkelig rekognoserings-runde neste gang.»

Men Hepworth var ikke alene. Heller ingen andre hadde tenkt på å bruke skuret. Det hadde Tanner. I skumringen dagen før hadde han flyttet et halvt dusin femliterskanner med bensin ut dit i ly av mørket. Han hadde også benyttet anledningen til å kvitte seg med noe av utrustningen sin, og erstattet det med flere gjenstander som han omhyggelig hadde holdt unna under dagens lossing. Gassmasken var fjernet og beholderen fylt med en boks med fenghetter og to trekilospakninger med sprenggelatin. Han hadde fjernet en del ting fra den store ryggsekken. Hårbørste og tøysko ble fjernet uten nøling, vinterfrakken var det vanskeligere å gi avkall på. Men den tykke skinnvesten med ullfór hadde han beholdt. Den ville holde ham varm, samtidig som den lot ham ha armene fri. Han hadde alltid foretrukket slike plagg, helt siden han lærte å skyte som guttunge. Ble det nødvendig, skulle han alltids klare å skaffe seg en ny frakk. Han fylte opp sekken med noen dynamittgubber, en rund boks med tjærelunte, et halvt dusin håndgranater, ti sporlyspatroner til Bren maskingevær, og så mange klips med rifleammunisjon som det var plass til.

«La oppakningen og geværet ligge her så lenge,» sa han til Hepworth nå, «og hjelp meg med disse kannene.»

«Hva skal vi med dem, sersjant?» spurte Hepworth idet han dro av seg den store ryggsekken.

«Bare ta bensinen og gjør som jeg sier, Hep. Kom igjen,iggery.»

«Iggery, sersjant?»

«Ja, soldat, iggery – det betyr få ræva i gir.»

De løp tilbake til stasjonen. Tanner stakk hull på de tynne kannelokkene med bajonetten sin, mens Hepworth løp tilbake til skuret etter resten av bensinen. Sersjanten helte rike-lig med bensin over det som sto igjen av materiell, og da Hepworth kom tilbake avsluttet de jobben. Et dusin Heinkelfly passerte over dem, men nå var det ikke jernbanestasjonen tyskerne var opptatt av, men den nye frontlinjen. Lyden av håndvåpen kunne høres fra de alliertes linjer tre kilometer lenger nord, etterfulgt av en serie dumpe drønn. Plutselig hørte de noe gnisse og klapre på den andre siden av bygningene sør for stasjonen.

«Stridsvogner,» sa Tanner. «Fort! Til skuret.» De stormet tilbake mens Tanner fikk på seg vesten og slengte sekk og gassmaskebeholder over skulderen. Det veide mer enn han hadde trodd, og han bannet lavt. Så tok han den pålitelige Enfielden på ryggen. «Da går vi. Følg meg, Hep.»

Idet de kom rundt på forsiden av lagerbygningen, vokste lyden av stridsvognbelter i styrke. Like etter kom en tysk stridsvogn til syne bak et hus. De to mennene løp videre til Tanner slengte seg ned i en grøft i den andre enden av stasjonsområdet.

«Du må skynde deg, sersjant,» sa Hepworth. Ansiktet hans var stramt av frykt.

Tanner sa ingenting. I stedet prøvde de dirrende hendene hans å finne frem en .303 sporlyspatron og dytte den inn i kammeret på geværet. Tyske soldater beveget seg nå frem langs siden av stridsvognen, halvt sammenkrøpet i sine lange, feltgrå frakker og de karakteristiske kullbokshjelmene. Omsider står vi ansikt til ansikt med tyskerne, tenkte han.

En av soldatene ropte et eller annet og pekte med geværet mot stabelen av kasser.

«Sersjant!» hveste Hepworth.

«Vent, Hep, vent.» hvisket Tanner. Han så hvordan et titalls soldater løp over plassen mot kassene. Så la han kolben mot kinnet, grep rundt trevirket som omga løpet med venstre hånd og kjente fingeren presse mot avtrekkeren. Knappe hundre og femti meter. Han lukket det ene øyet, siktet på en kasse med sprenggelatin som var ekstra godt dynket med bensin og stilt på høykant for å skille seg ut. Så holdt han pusten og trakk av.

Glimtet fra sporlysprosjektilet skar over plassen og traff trekassen. En eksplosjon flerret luften, gule flammer veltet opp og omsluttet den største stabelen med kasser. Så fulgte en andre, tredje og fjerde eksplosjon idet ilden spredte seg. De første fem–seks tyskerne ble fanget i flammehavet, og Tanner så ytterligere tre ta fyr mens de hylte av skrekk og smerte.

«Løp!» brølte Tanner. «Løp, Hep!» I neste øyeblikk var de to på bena, uten tanke for hva som foregikk bak dem, kun opptatt av å komme seg nordover og i sikkerhet, langt borte fra stasjonen og lageret.

Over støyen fra flere eksplosjoner og den knatrende, hvinende lyden av eksploderende ammunisjon, hørte Tanner en artillerigranat suse forbi bare et par meter unna og slå hull i en trebygning litt lenger frem. Sekunder senere knatret en maskingeværsalve over hodene på dem. Han og Hepworth kastet seg ned på bakken, noen få meter fra broen som førte over Mesnaelva. Tanner rullet seg rundt, fikk av seg geværet og la det mot skulderen. Drøye tre hundre meter unna kunne han se den svartkledde vognkommandørens hode stikke opp av tårnet, så hvordan han siktet på dem med maskingeværet. Så dro han sluttstykket tilbake og trakk av. Mannens hode rykket bakover. Da det rettet seg opp igjen, var halve ansiktet borte og maskingeværet hadde stilnet. Han brølte til Hepworth at de måtte løpe videre. Flere soldater huket seg sammen ved stridsvognen. Tanner ladet igjen, og uten å heve ansiktet fra kolben, fikk han inn enda en fulltreffer.To. Ladegrep, fyr av. Tre. Igjen. Fire. Denne gangen bare streifet han målet. Han dro sluttstykket tilbake. Fem. Seks. Sju. Tre skudd igjen. Det får holde.

Han snudde seg og løp, ti meter, tjue, tretti – over broen og vekk fra infernoet, vekk fra den overrumplede fienden.

Lenger frem gjorde veien en sving, og selv om den fortsatte parallelt med jernbanesporet, visste han at den ikke lenger var synlig fra stasjonsområdet. En kule hvislet forbi øret hans.

Han så at Hep worth allerede var i sikkerhet. Enda en kule suste forbi, og en til, men så var han i sikkerhet, i det minste foreløpig, ute av syne for fienden.

Hepworth løp foran ham, men saktere nå. Tanner stoppet med hendene mot hoftene mens han lente seg bakover og hev etter pusten. Nå som han sto stille, kjente han hvordan oppakningen gravde seg inn i skuldrene hans. Han bøyde seg frem for å fordele vekten, skar en grimase og begynte å løpe igjen, skjønt litt langsommere. Bak ham steg svarte røykskyer opp mot himmelen.

Tanner kom opp på siden av Hepworth, som snudde seg glisende. «Det var litt av en eksplosjon, sersjant. Jeg tipper at en del av de tyskerne ikke kommer til å plage oss lenger.» Han så på mens Tanner dyttet på plass et nytt patronklips. «Du fikk vel tatt noen av de drittstøvlene, sersjant? Fikk du han i stridsvognen?»

«Kutt ut skravlingen, Hep,» sa Tanner. «Nå må vi konsentrere oss om å ta igjen de andre og komme oss helskinnet vekk herfra.»

De nærmet seg utkanten av byen. Noen få vettskremte sivilister kikket forsiktig ut fra husene sine, men gatene var fortsatt folketomme. Tanner hadde håpet å komme over en bil, en mo torsykkel eller til og med tråsykler, men han så ingenting, og det var ikke tid til å lete grundigere. Bebyggelsen ble mer spredt, og snart var de ute i åpent lende. Veien de løp på var bar med flekker av snø på hver side der det gule gresset begynte å stikke frem. De så ikke noe tegn til resten av troppen. Hvor langt forsprang kunne de ha fått? spurte han seg selv. Femten minutter? I så fall var det ikke rart at han ikke kunne se dem.

«Hvor langt er det igjen, sersjant?» gispet Hepworth.

«Halvannen kilometer. Ikke stort mer.» Tanner kunne se Balbergkampen kneise hovmodig over dem. Bak dem fortsatte tysk artilleri å drønne. De kunne se hvordan de mørke granatene suste gjennom luften og slo ned i de alliertes stillinger. Lyden av detonasjonen kom alltid et øyeblikk etter lysglimtet. «Gå på, Hep,» sa Tanner. «Vi er der snart.»

Bak seg hørte de rumling fra bilmotorer og gnissing fra drivverk. De snudde seg og så en kolonne av lastebiler på vei ut av Lillehammer mindre enn en kilometer unna. Tanner kjente at hjertet sank. Han kunne se minst et halvt dusin biler fylt med soldater på vei rundt svingen. Hver av bilene hadde en panservernkanon på slep.

«Hva gjør vi nå, sersjant?» spurte Hepworth. «Vi kommer aldri til å klare å stoppe dem.» Hepworth var en kortvokst gutt som så vidt var fylt nitten. Det bleke ansiktet hans og brynene var fortrukket av fortvilelse. Tanner gransket ham et øyeblikk og kastet et blikk rundt seg. Terrenget var åpent, men omtrent femti meter lenger frem, litt tilbaketrukket fra veien, lå det en bondegård.

«Ta det med ro, Hep,» sa han. «Først skal vi komme oss bort til det huset. Der har vi en viss beskyttelse.»

«Og etter det, sersjant?»

«Hvis du stilte litt færre spørsmål, Hep, kunne det kanskje gått an å tenke klart,» sa Tanner kort. Han prøvde å veie et par alternativer mot hverandre. «Faen,» mumlet han mens han prøvde å få igjen pusten. «For et rot.» Uansett hva han bestemte seg for, var sannheten den at han og Hepworth var fanget mellom de alliertes nye linjer og tyskernes fortropp.

Han hadde god lyst til å banke opp kaptein Webb når og hvis han noen gang så ham igjen.