PONTUS LJUNGHILL

EN USYNLIG

Oversatt til norsk av Solveig Moen Rusten

PANTAGRUEL

© Pontus Ljunghill 2012 by Agreement with Grand Agency
TRANSLATION © Pantagruel, 2013

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtale om kopiering inngått med KOPINOR, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Kopiering i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Alle henvendelser om rettigheter til denne bok stiles til:
Pantagruel Forlag AS
Boks 2370
Solli 0201 Oslo

ISBN 978-82-7900-601-5

Oversetter: Solveig Moen Rusten
Omslagsdesign: Trygve Skogrand/Passion & Prose Design
Sats: Prograph AS –Øyvind Grøtting
Trykk: Scandbook AB

www.pantagruel.no

Det virker nesten som om den Makt som råder over menneskers liv … lar de beste gå under og skåner dem som fortjener det minst.

CHEVALIER DE JOHNSTONE, SKOTSK REBELL,
SLAGET VED CULLODEN 1746

STOCKHOLM 1928

1.

Klokken var snart tre. Verftet var mørklagt. De forlatte bygningene sto som digre, ubevegelige skygger. Han befant seg nede ved vannet, skuet utover sundet. Det lå noen hus på den andre siden. Og til venstre lå den svakt opplyste trebroen.

Han rettet litt på hatten og kikket ned på den svarte dressen. Den var nyinnkjøpt, men passet ham likevel dårlig. Slik var det nesten alltid. Han var slank, og de kraftig nedovervendte skuldrene gjorde at klærne ofte ikke satt slik de skulle. Da ble kvaliteten på dem heller ikke så viktig. Den svarte regnfrakken hadde han lagt i en pose, den var for blodig til å gå omkring i.

Han tente en sigarett og tok noen dype drag. Etter alle disse årene var det her han til slutt hadde havnet, på et mørkt og nedlagt verft på Djurgården. Veien hadde ikke vært rett og enkel, men vanskelig, med krappe svinger, bratt både oppover og nedover. Men den hadde ubønnhørlig ført ham hit.

Natten var stjerneklar, og fullmånens speilbilde blinket i vannet. Det var livet som hadde dyttet ham i denne retningen. Livet hadde gjort ham til en forbryter, og til slutt hadde han blitt en drapsmann. Han var blitt formet av fornedrelse og likegyldighet. Noe sosialt liv hadde han ikke; han opplevde menneskene han møtte som like uinteressante som de få, intetsigende jobbene han hadde hatt. Nå for tiden arbeidet han som veskenapper og lommetyv, både i handlegatene på Norrmalm og blant de reisende nede på sentralstasjonen. Det ga mer kontanter, slik at han kunne tjene til livets opphold. Iblant brøt han seg inn i biler, noe som enkelte ganger var uten resultat og andre ganger rene gullgruven. Det var rikfolk som hadde bil. Han hadde funnet dyre dresser i biler. Champagne. Lommebøker fulle av penger. Det hendte at han brøt seg inn i villaer i de finere delene av byen. Trehusene i Äppelviken. Sommerhusene på Stora Essingen.

En kriminell løpebane. Som var blitt hans. I starten var det nytt og spennende, men nå opplevdes også dette som intetsigende; han kunne like gjerne ha tjent penger på hederlig vis.

Mannen i dressen tok noen trekk av sigaretten og strøk venstre hånd over haken. Han hadde ikke barbert seg på tre dager. Det var på grunn av spenningen som hadde fylt kroppen hans de siste månedene. Han pleide ellers å være nøye med hvordan han tok seg ut.

Han slapp sigaretten ned på bakken og kvalte gløden med den høyre skosålen. Så plukket han opp sneipen og la den i bukselommen.

Som tenåring hadde han nasket i butikker, for det meste småting. Deretter hadde han avansert. Finpusset teknikken. Lært seg triksene. Og aldri blitt tatt.

I natt hadde han gått i en annen retning. Det var et skritt han hadde vært nødt til å ta, og det fylte ham med lettelse. Samtidig kjente han seg forvirret, nesten svimmel. For denne natten hadde han drept et annet menneske.

Mannen snudde seg og begynte å gå gjennom mørket. Grusen knaste under skoene hans. Han stanset foran en diger bygning, åpnet døren og steg inn.

Der inne var det mørkt og fullt av skrot; planker, gamle, rustne motorer og metallplater. En gang for ikke så lenge siden hadde mennesker arbeidet her inne. Nå var verftet i ferd med å forfalle.

Han beveget seg forsiktig gjennom rommet, i retning den vaklete tretrappen som ledet oppover.

Annen etasje var mye mindre, toppen en tredjedel av første. Han tente parafinlampen som sto på gulvet ved trappen.

Noen pinnestoler var plassert rundt et trebord. Et skittent badekar sto under et av vinduene. Og oppi badekaret lå vesken med tingene hans. Der lå tauet med løkken. Batongen, pakket inn i et blodig håndkle. Kortbuksene. Skjorten. Piggskoene.

Jenta lå på gulvet med blod i det lyse håret. Han så det tydelig. Så også blodpølene rundt henne. De kraftige flekkene ved hodet hennes. Hun blødde mye da han slo henne i hjel, men det hadde gått fort, det trodde han i hvert fall. Hun led nok ikke lenge.

Han reiste seg, holdt seg unna pølene, måtte ikke tråkke i blodet.

Jenta het Ingrid. Han hadde sett henne alene i Vasaparken en dag for fire uker siden og begynt å snakke med henne. I begynnelsen var hun sjenert. Han ga henne en slant hun kunne kjøpe glansbilder for. Etter det oppsøkte han parken hver eneste dag, satt på den samme benken, leste avisen eller bare kikket på livet.

Han hadde truffet henne et par ganger til og hadde gradvis fått henne til å stole på seg. Spurte hvordan det gikk på skolen. Ga henne til og med et av bildene fra samlingen han hadde. Merket at han likte jenta.

Allerede andre gang de møttes fortalte hun at hun bodde alene med moren sin. At hun hadde en far som hun aldri hadde truffet. Han spurte etter farens navn og påsto at han kjente ham.

Bilen ordnet han for en uke siden, og de siste dagene hadde han kjørt omkring. Stanset, gått ut. Lett og lett. Denne ettermiddagen parkerte han bilen i en bakgate nær Vasaparken, hadde med jordbær som han hadde kjøpt på Hötorget dagen i forveien. Satte seg på den faste benken, den som lå i nærheten av den store gressplenen, like ved veien der han visste at hun pleide å komme gående. Bladde gjennom Stockholms-Tidningen. Så på folk som gikk forbi. Satt slik i flere timer og så hvordan menneskene ble færre og færre. Registrerte hvordan det mørknet, og hvordan lyktetenneren tente lyktene.

Hun kom gående ved nitiden; han ble forbauset over at hun var ute så sent. Hun stanset ved benken. Begynte å snakke med ham. Hun stolte på ham, han merket det, og han fortalte at faren hennes befant seg i byen, og at hun kunne få møte ham hvis hun ville.

Og hun sa at det ville hun, og ble med.

2.

HARRY SCHILLER SJANGLET oppover den bratte bakken i enden av Nordenskiöldsgatan. Klokken var litt over fire, og det var fremdeles folketomt.

Schiller stanset foran en av leiegårdene. Kvelden var blitt innledet på restaurant Tennstopet, og etterpå hadde han fortsatt til et par ølbuler i utkanten av byen, oppsøkt steder der ingen visste om stempelet han hadde på seg. Som alkoholiker. Som løsgjenger. Som en som burde nektes servering. Runden hadde endt på Julia på Narvavägen. Han ble bedt om å gå derfra like før de stengte klokken tolv, altfor full og med nesten tom lommebok.

Han fant en plass å sove i nærheten av Djurgårdsbron, men han var tynt kledd, og ved halvfiretiden våknet han og forsto at han måtte finne et annet, mer bekvemt sted.

Han åpnet smijernsporten som ledet inn i bakgården. Den var liten, og inntil husveggen sto et stativ med flere sykler. Et stykke lenger unna fantes et middels høyt smijernsgjerde.

Schiller gikk bort til gjerdet. Under ham begynte verftsområdet. Verftet hadde vært nedlagt i lang tid, og han pleide å sove der flere ganger i uken.

Han heiste seg over gjerdet. En murvegg stupte ned mot havnen; det var et par meter ned til bakken under ham. Inntil muren vokste det flere trær. Han grep tak i ett av dem og klamret seg fast. Til tross for beruselsen greide han uten problemer å klatre ned, han hadde gjort det mange ganger før.

Vel nede gikk han bort til den nærmeste av de store, gule metallbygningene og urinerte. Oppdaget at den ødelagte døren sto åpen, det pleide den ikke å gjøre.

Han kneppet igjen gylfen og gikk inn.

På vei mot trappen støtte han borti et par gamle, rustne motorer. Mørket og rusen gjorde ham mer klumsete enn vanlig, og han nynnet stille mens han gikk oppover. Så var han oppe i annen etasje.

Det gikk noen sekunder før han fikk øye på jenta. Han hadde først kikket ut gjennom det lille vinduet, deretter ned på gulvet.

Hun lå på ryggen og var kledd i ulljakke, hvitt skjørt og hvit bluse. På føttene hadde hun sandaler. Det lyse håret var fullt av blod. Trusene var dratt av henne og hang og slang rundt den venstre foten. Han så blodpølene og blodspruten på gulvet rundt henne.

Hun var banket opp, det var tydelig. Han lyttet etter lyden av pust, men hørte ingenting.

Harry Schiller flakket med blikket i noen sekunder. Sjanglet fremover og holdt på å falle mot badekaret, men gjenvant balansen. Badekaret virket skittent. Han kunne se at det sto en veske oppi, en stor veske i mørkt skinn. Den var åpen, og han kunne se en del av innholdet. Noe var pakket inn i et blodig håndkle, noe som virket avlangt og avrundet, som et balltre. Han kunne skimte et par treningssko og noen kortbukser under håndkleet.

Plutselig hørtes et smell fra første etasje. Schiller skvatt til og stivnet. Noen hadde nettopp kommet inn i den digre verftsbygningen. Lyden av lette skritt hørtes nedenfra.

Harry Schiller ble desperat. Det eneste han greide å tenke, var at han måtte gjemme seg.

Han så seg omkring. Ved den ene veggen sto en metallreol. Den var dratt et stykke ut på gulvet, og han kunne sikkert få plass bak den.

En mann kom opp trappen. Ansiktet hans var skjult av mørket, men han hadde jakke, og hatt på hodet. Og hansker på hendene, så det ut til.

Mannen i hatten gikk bort til jenta, beveget seg langsomt og lot blikket gli over gulvet som om han lette etter noe. Han tok et skritt mot badekaret, fikk øye på vesken og grep tak i den.

Harry Schiller kunne ikke holde pusten lenger der han sto, og lot luften sive ut gjennom munnviken. Så trakk han pusten dypt, fylte lungene og håpet at mannen ikke hørte ham. Han måtte for alt i verden ikke bli oppdaget.

Mannen med hatten kikket seg omkring enda en gang. Så snudde han seg og gikk nesten lydløst ned trappen.

Harry Schiller ventet lenge bak reolen før han våget seg frem, hvor lenge visste han ikke. Kanskje ti minutter, kanskje så mye som en halv time. Det var som om han hadde mistet alt begrep om tid.

Til slutt sprang han ut av bygningen. Han klatret opp samme vei som han for en stund siden klatret ned, og snart var han igjen ute på Nordeskiöldsgatan. Hendene hans skalv, og han frøs over hele kroppen. Så begynte han å løpe.

Utenfor Skansen gikk Harry Schiller inn i en telefonkiosk. Stammende ba han om å bli satt direkte over til politiet. Stemmen som svarte, hørtes bestemt ut.

– Politiet.

– Dere må komme, begynte han. Det har skjedd noe ...

Brått kjente han kvalmen velte frem.

– Hallo, hvem snakker jeg med?

Han trakk pusten.

– Det spiller ingen rolle. Det ligger en pike på Djurgårdsverftet. Hun virker død. Det virker som om noen har slått henne i hjel.

– En pike på Djurgårdsverftet? Hvor på Djurgårdsverftet?

– Andre etasje ... Den største bygningen ... Det kom noen ...

– Hvem kom?

Harry Schiller svelget. Han følte seg dårlig.

– Hvor er De? sa stemmen i den andre enden. Bli hvor De er, så kommer vi. Så kan De peke ut for oss for piken ligger. Hvor er De?

– Bli ... Jeg skal prøve å bli ... Prøve å ...

Harry kjente at han ikke greide å holde seg lenger. Han bykset ut av kiosken, og utenfor inngangen til den store dyreparken bøyde han seg frem og spydde.

1953

3.

JOHN STIERNA PRØVDE å konsentrere seg. Alt var blitt rutine. Han forsøkte å bevare gløden, men det var vanskelig. Til å være politimann var han en svært god skribent, og det var alltid han som formulerte tekstene som fylte montrene i Kriminalmuseet.

Skrivebordet var i ferd med å støve ned, det var som om vaskepersonalet i det svære, nye politihuset i Bergsgatan ikke greide å finne veien hit opp til loftet. Det var kanskje ikke så merkelig, tross alt, for museet lå virkelig bortgjemt.

Stierna satt bak skrivemaskinen og finpusset på hver eneste formulering. Men han gikk på sparebluss.

Teksten handlet om Sabbatssabotøren. Han hadde ikke hatt noe å gjøre med etterforskningen den gangen, likevel husket Stierna tydelig den nyttårsnatten, den første natten i 1947. Den natten en attenåring ble pågrepet etter at tre sprengladninger var blitt detonert, én oppe i Observatorielunden og to ved biblioteket. Det var slutten på en grusom tid:

Én eksplosjon på Stockholms sentralstasjon en kveld en og en halv måned tidligere, en annen på Klara politistasjon. Det var snakk om ni sprengninger alt i alt.

En rekke ting lå spredt på skrivebordet. Ni dynamittkubber, åttifem tennhetter, en drøyt syv meter lang lunte, samt tangen sabotøren hadde hatt med seg da han ble pågrepet. Det fantes også et bilde av attenåringen, gutten som nå snart fylte tjuefire år, og de to medhjelperne hans. Alle tre med svarte rektangler foran ansiktet. For å ivareta anonymiteten.

Sabotøren var ikke den de trodde han var, ingen galning drevet av indre stemmer som psykiaterne hadde regnet med. Han var ikke likegyldig til menneskelivene som var gått tapt; medias svartmaling var langt unna sannheten. Han var en ung mann som aldri hadde fått sjansen. En som vokste opp i usle kår. En begavet mann som ikke hadde penger til å studere. En som hadde havnet bakerst i køen, til fordel for betydelig mer ubegavede gutter. Til slutt hadde han krysset grensen og gjort opprør mot samfunnet på en voldsom måte. Pressens skriverier hadde drevet ham videre, men hele tiden sørget han for at ingen ble drept.

Og på Långholmen hadde han til slutt fått sjansen. Her hadde de satset på sabotøren og latt ham utdanne seg til ingeniør, og Stierna lurte på om de noen gang ville få høre fra ham igjen. Han trodde ikke det, ikke nå som mannen hadde fått muligheten til å skape seg et bedre liv. Det var mange som aldri fikk den sjansen.

Stierna løsnet arket fra skrivemaskinen og reiste seg.

– God dag, sjef. Hvordan går det?

Stierna snudde seg. En mann hadde kommet inn i rommet. Han var høyreist og gråhåret. Hadde på seg lyse bukser og mørkeblå, kortermet skjorte.

– Takk, Gösta, bare bra, svarte Stierna. Bare bra.

Gösta Berg hadde jobbet på Kriminalmuseet i over tre år. Han var noen år eldre enn ham selv og hadde bakgrunn fra det sjette vaktdistriktet i Smålandsgatan. Til tross for dette kunne ikke Stierna huske å ha støtt på ham i forbindelse med jobben, ikke før de møttes her oppe på loftet i Bergsgatan, våren 1950.

– Når drar du?

– Litt usikker, svarte Stierna. Men det blir nok tidlig. Jeg har jo en båt å rekke, så jeg må dra herfra senest fire.

– Jeg blir så nervøs når du er borte, det vet du jo. Og nå kommer du ikke tilbake heller.

Stierna visste ikke hvor mange ganger Berg hadde gjentatt denne frasen: Jeg blir så nervøs når du er borte. Han hadde aldri forstått om det var en spøk, eller om kollegaen virkelig mente det. Hadde aldri brydd seg om å finne det ut heller.

– Vi kan gjøre monterne klare nå. Om Sabbatssabotøren, sa Stierna. Jeg er ferdig med teksten, og arkivet har sendt oss nøyaktig det vi ville ha. Dynamittkubbene, lunten. Fotografiene.

– Godt, sa Berg. Jeg skal sørge for at det blir ferdig i dag.

Stierna satte seg bak skrivebordet og foldet hendene bak nakken.

– Er det flere omvisninger i dag? Jeg har fått for meg at en gruppe jusstudenter fra Uppsala skulle komme.

– Stemmer det, svarte Berg. Klokken tre, ble det sagt. Det var meningen at Ljungman skulle ta det, men han har ikke dukket opp.

– Er han ikke tilbake ennå? Når dro han? Er det ikke snart to timer siden?

– Minst, svarte Berg.

Gösta Berg. Allan Ljungman. Og meg, tenkte Stierna. En merkelig gjeng.

Allan Ljungman var sekstitre år og eldst av de tre, og Stierna hadde alltid blitt fylt av en slags mistenksomhet når han tenkte på kollegaen. Kanskje var det fordi Ljungman arbeidet for sikkerhetstjenesten på 40-tallet. Kanskje var det på grunn av ryktet om at han hadde holdt på med politisk overvåkning under andre verdenskrig. Noe var det i hvert fall med Ljungman, noe som gjorde det vanskelig for Stierna å plassere ham. Han var ikke sikker på hva det var.

Denne dagen, som var hans siste som sjef for Kriminalmuseet og hans siste som del av politimakten, hadde Stierna bedt Allan Ljungman hente frem noen dokumenter fra arkivet. Det burde ikke ta mer en tjue minutter, men etter drøye to timer var Ljungman fremdeles ikke tilbake.

– Kan du ta det om han ikke kommer, spurte Stierna. Det siste jeg trenger, er dårlig tid på hjemveien.

– Selvfølgelig, sa Berg.

Stierna reiste seg. Han måtte sjekke hvordan det sto til med uniformene, greide ikke å la være.

Han grep en trestokk som sto lent mot skrivebordet, og haltende forlot han det store rommet. Han gikk gjennom museets vemmeligste rom, rommet der dokumentasjon fra mordene, selvmordene og trafikkulykkene ble utstilt. Han passerte delen som handlet om sikkerhetspolitiet og et rom med ulike kunstforfalskninger.

På vei gjennom lokalet kom han til å tenke på en dag for knapt et år siden, den dagen Gösta Berg røpte for ham hvorfor han hadde valgt å avslutte sin karriere i politiet på et museum. Han nevnte det under en lunsj, nesten ut av det blå. Stierna hadde funnet det merkelig da det hendte, men nå skjønte han at det hadde vært en gest fra kollegaens side, en siste bekreftelse på at de to virkelig var blitt venner.

Stierna hadde lenge trodd at Bergs karrierevalg handlet om alder, men han tok feil. Det handlet om frykt.

En dag i slutten av februar 1950 hadde Berg og to kollegaer blitt sendt til Grevgatan. En etterlyst forbryter var blitt observert i en leilighet i første etasje. Berg hadde hatt kommandoen. Leiligheten tilhørte en ung kvinne som de visste at den etterlyste mannen kjente og pleide å besøke. De hadde ventet til kvinnen forlot leiligheten før de tok seg inn. Det hele gikk raskt og effektivt for seg.

Den etterlyste mannen hadde stått entreen med en kniv i høyre hånd. Det var den yngste av kollegaene som tok imot hugget. Det traff ham i låret, og da mannen hevet kniven til hugg nummer to, hadde Gösta Berg skutt mot ham. Kulen hadde gått gjennom mannens underarm og fortsatt inn i dagligstuen. Det var ikke et dødelig skudd, men mannen falt i gulvet, ute av stand til å gjøre motstand, til det var smerten altfor sterk.

Det tok noen sekunder før de hørte barnet som skrek. Først svakt, nesten gurglende. Så høyt og skingrende.

Berg visste at kvinnen hadde en sønn. Han burde ha tenkt på det, burde ha forvisset seg om at barnet ikke befant seg i leiligheten før de tok seg inn. Gutten var fem. Han sto alene i rommet innenfor gangen. Ingen hørte at han var der. Kulen fra Bergs pistol traff ham i venstre side.

Gösta Berg hadde kjørt den blødende gutten inn til Sabbatsberg. Aldri før hadde han kjørt så fort.

Hadde han kommet noen minutter senere, ville femåringen ha dødd, men han rakk det. Denne gangen rakk han det.

En måned senere ba Gösta Berg om å bli overført til Kriminalmuseet. Han ville så langt vekk fra Stockholms gater som mulig. Frykten for å komme i en lignende situasjon i fremtiden drev ham bort. Han hadde gjort en feil som var nær ved å koste en liten gutt livet. Og Berg visste at han kanskje ikke ville ha marginene på sin side neste gang.

Slik hadde han havnet her.

Vi har alle våre grunner, tenkte Stierna. Berg. Jeg. Sikkert Ljungman også.

Uniformene var utstilt nederst i den store salen, like ved døren.

Samlingen var blitt større år for år. Fra modellen fra midten av 1800-tallet til den nyeste fra 1941. Snart var det på tide å bytte igjen. Stierna hadde hørt at den nye kolleksjonen var blitt dyrere enn noen hadde våget å forestille seg.

Stillheten i museet ble brutt av et kort ringesignal. Stierna gikk for å åpne. Mannen utenfor var høy, hadde mørk dress og små, runde briller. Det grå håret var gredd bakover. I hånden holdt han en svart stresskoffert.

– John. Jeg ville bare si adjø før du reiser.

– Inspektør Lindberg, sa Stierna. Stig på.

Den andre kunne ikke la være å le.

– Det var da veldig så formell du er i dag.

Stierna sørget for at døren smekket i lås bak dem.

– Hvordan går det med beinet? spurte Lindberg da de gikk gjennom salene i Kriminalmuseet.

Han pleide å spørre, og Stierna svarte slik han alltid svarte:

– Jeg humper og går.

De kom inn på det store kontoret, men Berg var forsvunnet.

Stierna la stokken fra seg og satte seg bak skrivebordet, før han gjorde en gest mot besøksstolen på den andre siden.

Lindberg satte seg.

– Hvordan føles det? spurte han.

– Ganske bra, svarte Stierna.

– Politiet blir ikke det samme uten deg.

Stierna lente seg tilbake i stolen.

– Blir det ikke? Spørsmålet er vel heller hvor mange som kommer til å merke at jeg er borte.

– Jeg kommer til å savne deg, sa Lindberg. Du er helt sikker på dette her?

– Ja, det er jeg. Tiden er inne nå. Jeg har egentlig vært her altfor lenge.

– Jeg beundrer deg faktisk. At du våger å snu ryggen til alt og begynne på nytt. På en måte misunner jeg deg.

Stiernas første tanke var å spørre hvordan da?, men han droppet det og ble i stedet sittende taus. Det var et triks han hadde benyttet seg av i mange avhør, tausheten gjorde at motparten fikk et behov for å presisere. Slik kunne tausheten være svært så effektiv, den kunne få de mest hardbarkede kriminelle til å plumpe ut med ting. Men Lindberg var ingen kriminell og brydde seg ikke om å forklare hva han mente.

– Hva slags planer har du? spurte han i stedet.

– Jeg får se, svarte Stierna. Men jeg skal i hvert fall ikke bruke tiden på å prøve å tjene penger. Det trenger jeg ikke. Jeg har en del oppsparte midler. Jeg greide til og med å tjene en slant på en gammel uniform som har hengt på loftet i Gud vet hvor mange år. Jeg brukte den da vi patruljerte på Södermalm. Og jeg arvet jo foreldrene mine. De pengene har jeg ikke rørt ennå.

Lindberg reiste seg og tok noen skritt rundt på gulvet i det store rommet.

– Er det mange som har vært her for å ta avskjed?

– Nei.

– Ingen fra den gamle gjengen?

– Bare du.

– De kommer nok etter hvert. Klokken er bare halv tre. Når drar du?

– Om halvannen time, svarte Stierna.

Lindberg sto stille og så ned i gulvet.

– Treffer du noen av de andre? De som var med på den tiden, undret han.

– Den tiden?

– Ja, da vi jobbet på den gamle kriminalavdelingen.

– Det hender jeg støter på en og annen, sa Stierna. Men de har sjelden tid til å si mer enn hei og ha det. Jeg støtte for eksempel på Strand for en ukes tid siden.

– Fullmektig Strand?

– Ja, jeg hørte at han er blitt fullmektig. Jeg husker da han var løpegutt for Högstedt.

Lindberg dumpet ned i besøksstolen. Det var som om han grunnet på et eller annet, slik var det ofte, kanskje lette han etter de rette ordene.

– På en måte savner jeg det. Den tiden da vi ennå ikke var gamle gubber.

– Gamle gubber? Er vi det nå? Du og jeg?

– Du skjønner hva jeg mener. Jeg savner den tiden. Jeg savner den gamle gjengen. De som blir politimenn i dag, er ikke som vi var.

Den gamle gjengen, tenkte Stierna. Mange hadde gått av med pensjon, men mange jobbet fremdeles, høyt oppe i politihierarkiet. Menn han en gang for lenge siden hadde vært den selvsagte sjefen for, ikke på grunn av alderen, han var den yngste fullmektigen på hele avdelingen.

Selv hadde Stierna gått i motsatt retning. Han hadde ikke endt opp som politiinspektør, slik mange hadde regnet med. Han var trettifire år da han nådde toppen av sin karriere. Det var tjuefem år siden nå, og de siste ni årene hadde han jobbet her, gjemt og glemt på et museum. Han var blitt forflyttet hit fordi han selv ba om det. Og nå trakk han seg tilbake.

Gösta Berg kom inn i rommet. Lindberg hilste høflig.

– God dag, Berg. Hvordan står det til?

– God dag, inspektør. Jo, takk, bare bra. Hvis vi ser bort ifra at John skal slutte.

– Det forstår seg. Hvem skal overta?

– Ljungman.

– Akkurat.

Berg snudde seg mot Stierna.

– Vi har mat, sa han. Kjøttpai fra i går og litt brød. Er du sulten?

Stierna kjente etter. Appetitten var blitt dårligere med årene, men han hadde ikke spist siden frokost.

– Høres godt ut, Gösta. Og jeg bør ikke reise på tom mage.

Berg ruslet til det lille kjøkkenet som lå innenfor kontorene. Han stanset på halvveien og snudde seg mot Lindberg.

– Er De sulten, inspektør? Det er nok til alle tre.

Lindberg reiste seg og grep stresskofferten sin.

– Nei takk, Berg. Det må bli en annen gang. Jeg har et møte å rekke.

Han vendte seg mot Stierna.

– Vi snakkes.

– Det gjør vi sikkert, svarte Stierna.

Lindberg rakte høyrehånden frem. Stierna trykket den.

– Farvel da, John.

– Farvel, Roland.

Inspektøren forlot Kriminalmuseet. Stierna grep stokken og gikk inn på kjøkkenet.

Berg hadde dekket på, og Stierna satte seg.

De to mennene spiste i taushet.

Klokken slo fire. John Stierna bladde på måfå i en håndbok om kriminaltekniske spørsmål fra begynnelsen på 30-tallet. Fra museumssalen hørte han Gösta Bergs tydelige stemme.

Stierna la boken ned og reiste seg. Han tok stokken, vesken og jakken og gikk ut i salen. Der ute hadde Berg stanset foran et digert hjemmebrenningsapparat. Studentene fra Uppsala lyttet interessert.

Stierna gikk sakte gjennom salen. Stanset, løftet høyre hånd mot Gösta Berg og vinket forsiktig.

Solen skinte ned på gaten utenfor.

Han fulgte Bergsgatan bortover, krysset så Polhemsgatan og fortsatte opp på Kronoberget. En eldre mann luftet en strihåret daks på gresset. I badedammen lenger nede plasket noen barn rundt.

Stierna gikk ned til Fridhemsplan for å vente på trikken. Den var som vanlig noen minutter forsinket, men det bekymret ham ikke. Han hadde ikke hastverk. Og han måtte passe seg; hvis han gikk for fort, fikk han vondt i ryggen.

Han så mot den nye nedgangen til tunnelbanen, den var bare noen år gammel. Selv tok Stierna nesten alltid trikken, men én gang hadde han tatt t-banelinjen som gikk helt ut til byggeplassen i Vällingby, dette som skulle bli den første bydelen som hadde alt, både arbeid, boliger og butikker. I Vällingby kunne man både bo, jobbe og gjøre innkjøp, slik at man aldri behøvde å dra inn til byen. Aldri behøvde å se noe annet. Vällingby sentrum var ennå ikke offisielt åpnet, men Stierna hadde sett tegninger av de triste bygningene. Og i disse tegningene så han problemer, ikke muligheter. Den gangen han tok t-banen, hadde han gått av i Alvik, hadde ikke hatt noen ærend ute i Vällingby.

Trikken kom. Stierna satte seg nesten helt bakerst. Han åpnet dokumentmappen sin og halte ut Dagens Nyheter. Kikket på forsiden. Det hadde vært uro i Øst-Berlin. Igjen. Spriten skulle, som het, «slippes fri på prøve». Kontrollboken hvor det måtte noteres ned hver gang man kjøpte sprit, ville snart bli til et vagt minne, og han visste hva det ville føre til: Mer fyll. Mer bråk.

I New York var det streng rasjonering på poliovaksine, og Helsedepartementet var blitt nedrent av bekymrede foreldre.

Stierna gikk av trikken på Södermalmstorg. Han gjorde nesten alltid det; den kvarterlange spaserturen hjem til Södermannagatan gjorde ham godt. Han innbilte seg i hvert fall det.

En stund senere sto han utenfor porten der han bodde. Han åpnet den brune tredøren og steg inn. Entreen virket mørk når man kom fra solskinnet utenfor.

Leiligheten var nesten tom. Han hadde kvittet seg med det meste. Komfyren og kjøleskapet sto fremdeles på kjøkkenet, men skapene var tomme, og serviset var solgt. Han hadde ikke ant at det var så verdifullt.

Stierna passerte døren til det som hadde vært hans arbeidsrom, og for lenge siden lekerommet til ham og brødrene, og kom så inn i leilighetens største rom. På gulvet sto to kofferter. De inneholdt for det meste klær, men også et par bøker som hadde betydd mye for ham.

At leiligheten fremdeles skulle tilhøre familien, gjorde det lettere å forlate den. Neste uke skulle broren Erik og hans kone Maud flytte inn. Bare de to, uten barna, som alle var blitt voksne og levde sitt eget liv.

Klokken nærmet seg fem.

Han bar koffertene ned og tok en drosje til Klara strand.

Båten gled bort fra Stockholm. John Stierna lurte på når han ville vende tilbake, og innså, der han sto ved relingen, at han kom til å være borte lenge.

4.

STIERNA HADDE VALGT vertshuset med omhu. De siste månedene hadde han pløyd gjennom brosjyrer om Gotland og til slutt bestemt seg for Rosengården i Visby. Bygningen var gammel, og rommene på bildene så hyggelige ut. Det var noe lite og intimt over vertshuset, som ikke inneholdt mer enn knapt tretti rom.

Rosengården lå rett overfor domkirken, Sankta Maria, og Stiernas korridor lå i tredje etasje. Vinduet i rommet vendte ut mot gaten og kirkeklokken, som slo sine hule slag helt inn i de små timer. Kanskje kom det til å forstyrre nattesøvnen hans, men han pleide jo uansett å sove dårlig.

Utover dette var rommet fint, stort med bred seng, dusj og radio. Ved vinduet sto et lite, rundt bort med to hvite lenestoler inntil. Og på nattbordet lå det en rød bibel.

Han hadde ganske riktig problemer med å sove den første natten. Om det var på grunn av kirkeklokkens hule slag, var ikke godt å si, men han trodde ikke det.

*

Neste ettermiddag gikk han ned til vannet, bare noen hundre meter bortenfor havnen, der båten hadde lagt til. Det var ingen strand å snakke om, bare en liten sandflekk og noen brygger et stykke uti vannet. Folk badet tydeligvis i havet om sommeren. Bortenfor sanden og bryggene kunne man skimte en lang, smal strandlinje dekket av runde steiner, formet av havet.

Stierna spaserte langs stranden. Bare tretti meter bortenfor, på hans høyre side, kunne han se ringmuren fra middelalderen. Mellom ham og muren: et stort grøntområde med veltrimmede gressmatter, noen busker og trær og en støvete gangsti som gikk gjennom det grønne.

Havet virket uendelig, og blikket hans ble stadig dratt mot det. Den råtne stanken av tang slo mot ham.

Stranden var nesten tom. Turistsesongen var over, og høsten var like om hjørnet. Han hadde ikke noe spesielt mål med spaserturen, men den fikk ham til å tenke klarere. Stokken hans kilte seg fast mellom steinene, og han gikk sakte.

Så dette er altså Gotland, tenkte han. Øya jeg har hørt så mye om, men aldri besøkt. Ennå hadde han ikke gjort seg opp noen mening om den, men han trodde at han likte den. Visby føltes ikke som Sverige, men heller som en blanding av gamlebyen hjemme i Stockholm og en liten by ved Middelhavet. Han hadde riktignok aldri vært ved Middelhavet, men det var slik han forestilte seg at det så ut. Trange gater, lave, gamle steinhus. Grønt overalt.

Med litt besvær satte han seg ned på de runde steinene, la stokken fra seg og tok av seg ryggsekken. Hans siste dag som politimann var allerede blitt til et fjernt minne. Men spørsmålet var om han virkelig hadde vært politimann de siste ni årene. Han hadde vel heller vært museumsbestyrer. Hadde blitt det da han ikke taklet den virkelige politijobben lenger. Da det ble for mye ham.

Han leverte oppsigelsen et drøyt år før han fylte seksti, og de få han fortalte det til, var blitt forbauset over at han ikke ventet til han gikk av med pensjon. Stierna var snart femtini år. Han hadde jobbet i politiet nesten hele sitt voksne liv. Likevel visste han at han ikke ville greie det siste året. Han ville jo uansett få pensjonen sin om tolv måneder. Seksti prosent av sin fullmektiglønn resten av livet. Han ville ikke ha noen problemer med å leve på det, utgiftene hans var ikke spesielt store.

Det hadde vært på tide å takke for seg. På høy tid. For også i museet var det samfunnets skyggeside som dominerte. Han så den, hele tiden, hver eneste dag. Drapsmenn, sprengere og utpressere, alle utstilt i montrene. Han slapp aldri unna, heller ikke der.

Det var bare to personer som hadde tatt farvel med ham da han forlot yrket han hadde viet mesteparten av livet til, men han var ikke direkte skuffet. Han hadde ikke ventet noe annet.

Stierna åpnet den grønne ryggsekken. Han tok frem en av matpakkene, fjernet det gjennomsiktige papiret, grep tak i en dobbelskive søtt rugbrød med salami og spiste mens han stirret fraværende på fuglene nede ved vannet.

*

Det tok ham nesten et kvarter å gå tilbake til vertshuset. Han passerte resepsjonen og trådte inn i spisesalen.

Klokken begynte å bli mye, og salen var nesten tom. En middelaldrende, mørkhåret kelner førte ham taust til et bord ved vinduet, men Stierna insisterte på å sitte ute i den lille bakgården.

Der ute satt det et ungt par, ingen andre.

Kelneren gikk for å hente menyen. Etter en stund reiste det unge paret seg og gikk, og Stierna ble sittende igjen alene. Han tente en sigarett og så ut i mørket. Det blomstret fremdeles på Gotland, og trærne var fulle av løv.

Stierna studerte menyen lenge. Til slutt bestemte han seg for kveiten. Drakk pils til fisken.

Han tenkte på gårsdagen. Først og fremst på samtalen med Lindberg. Den gamle kollegaen hadde sagt at han beundret ham for at han våget å bryte opp, våget å legge alt bak seg. Men det handlet slett ikke om mot. Grunnen til at Stierna la alt bak seg, var ikke for å begynne på nytt, ikke for å leve på noen annen måte. Han ville bare bort, hadde faktisk vært nødt til å stikke av.

Han bestilte nok en pils og tok en konjakk til kaffen.

Vertshuset manglet heis, så han gikk trappene opp til tredje etasje.

Stierna antok at han var ganske alene her oppe. Han hørte ingen lyder fra de andre rommene og hadde ennå ikke sett noen gå ut eller inn gjennom noen av dørene. Men så hadde han jo også nettopp kommet.

Til tross for at kirkeklokken slo hver time, var det som om en stillhet preget rommet. De hule slagene fylte ham med ro.

Stierna hadde ikke rukket å pakke ut alt. De fleste klærne lå fremdeles i kofferten, dagbøkene også. Han hadde betalt en liten sum for å få dem fraktet til vertshuset. De kom i en stor trekasse. Han hadde tjuefem av dem nå. Det var litt over nitten år siden han begynte på den første.

Han satte seg ved skrivebordet. Lurte på om han skulle skrive litt i kveld, men merket at han manglet inspirasjon.

Han reiste seg og satte seg på sengen. På nattbordet sto et innrammet fotografi av en ung kvinne. Hun var sommerkledd og i halvfigur. Bildet var tatt på en brygge på en øy ute i skjærgården. Kvinnen var vakker, på en særegen måte. Det lyse, rette håret var gredd i sideskill. Pannen var høy, øynene usedvanlig store. Han hadde alltid beskrevet henne som ekte, og det var det beste han kunne si om et menneske. Ja, Karolina hadde virkelig vært ekte. Hun var det sikkert fremdeles.

Utenfor vinduet slo klokken sine hule slag. Allerede midnatt. Og i morgen skulle han gjøre seg kjent i Visby. Det var langt ut i de små timer før han omsider sovnet.

5.

DET BANKET PÅ døren. Stierna snudde seg og kikket på lommeuret. Han hadde sovet i åtte timer, og det forbauset ham.

Mannen utenfor var i femtiårsalderen. Han hadde mørkt hår og gråsvart skjegg. Kulemage, men magert og smalt ansikt. Det var noe motsetningsfylt ved hele oppsynet, syntes Stierna.

– Snakker jeg med fullmektig Stierna? begynte mannen.

– Hvem spør?

– Grönwall, Börje Grönwall. Jeg jobber som journalist. Frilans. Jeg ga resepsjonen beskjed om at jeg lette etter Dem, har de sagt ifra om det?

Stierna svarte ikke på spørsmålet. Klokken var allerede elleve, og det var snart tid for lunsj.

– Hva vil De meg? sa han i stedet.

– Kan jeg komme inn?

Stierna gjentok spørsmålet.

– Hva vil De?

Börje Grönwall kikket hastig inn i rommet. Stierna sto fremdeles i døråpningen.

– Det gjelder en sak, en etterforskning De ledet. Et mord. Jeg vet ikke om De husker …

– Jeg husker nesten alle saker jeg har etterforsket, avbrøt Stierna. Og jeg husker alle mordsaker.

– Da husker De definitivt denne.

– Hvilken sak sikter De til?

– Ingrid Bengtsson.

Stierna sa ingenting, og det lot til å plage mannen foran ham.

– De husker den saken?

– Ja, jeg husker den.

– Kan jeg komme inn?

Stierna tok et skritt til side og holdt døren åpen.

Börje Grönwall tok noen forsiktige skritt inn i rommet. Han stanset foran vinduet.

Stierna lukket døren og fulgte sakte etter.

– Kan jeg sette meg? spurte Börje Grönwall.

– Selvfølgelig, svarte Stierna og pekte på en av de hvite lenestolene.

De satt en stund uten å si noe. Stierna undret seg over hvorfor han hadde sluppet journalisten inn i rommet; egentlig ville han bare være i fred.

Börje Grönwall fant frem en notatblokk og noen penner.

– Jeg jobber altså med en artikkel om mordet på Ingrid Bengtsson i 1928.

Stierna satte seg og la hendene på bordet.

– Hvorfor det? spurte han.

– Hvorfor? Hva mener De?

– Jeg mener hvorfor? Saken er neppe særlig aktuell. Har ingen nyhetsverdi, eller hva man nå kaller det. Hvem er det som husker den i dag?

– Ah … Nå forstår jeg hva De mener, fullmektig.

Stierna brøt inn.

– Jeg er ikke fullmektig lenger. Jeg har sluttet.

Journalisten nikket.

– Ja, jeg hørte det. Og … Nei, det er ingen nyhetsartikkel. Jeg skriver på en serie om svenske forbrytelser. Historisk, om De vil. Noe som kan underholde leserne.

Underholde, tenkte Stierna. Det var vel bare en journalist som kunne finne på å se på mordet på Ingrid Bengtsson som underholdning.

– Hvem skriver De for?

- Månads-Tidskriften. De kjøper det glatt. I hvert fall hvis jeg får de som var med til å fortelle. Som De selv.

– Ja, vond, brå død har aldri vært vanskelig å selge.

Journalisten bet seg ikke merke i Stiernas kommentar.

– Og jeg tenkte å begynne med mordet på Ingrid Bengtsson, sa han i stedet.

– Og hvilke andre saker skal De skrive om?

– Det blir tre saker i alt. Ingrid Bengtsson. Sala-ligaen, selvfølgelig …

– Selvfølgelig, mumlet Stierna uinteressert.

– Og så sprengningen i Pipersgatan. Direktør Flyborg. De var kanskje med der?

– Ja.

Stierna husket det godt. En drosje ble sprengt i luften i Pipersgatan i Stockholm en marsnatt i 1926. Eksplosjonen kunne merkes over hele Kungsholmen. Selv hadde han vakt. Han satt ved skrivebordet og holdt bokstavelig talt på å ramle av stolen. Kaffekoppen hans hadde falt ned på gulvet og gått i knas.

Hele bilens bakparti var borte. Og det var der direktør Sixten Flyborg hadde sittet. De fant kroppen over en time senere, hundre meter unna, på plassen bak Piperska muren. Stierna var en av de første som kom til stedet. Han hadde sett kroppen, eller rettere sagt det som var igjen av den.

Det var to av Flyborgs kompanjonger som sto bak. Motivet var, som så ofte, penger. Det tok ikke mange dager før morderne var bak lås og slå.

– Men det er altså Ingrid Bengtsson jeg har tenkt å begynne med, sa Grönwall. Vil De fortelle? De får selvfølgelig lese gjennom det jeg har skrevet før det går i trykken.

– Hvordan fant De meg?

Spørsmålet lot ikke til å forbause Börje Grönwall.

– Jeg er journalist. Det vi gjør, ligner en del på det De selv og Deres kollegaer holder på med. Gammelt, hederlig politiarbeid.

– Jaså.

– Spøk til side. Jeg spurte etter Dem på Kriminalmuseet. Der sa de at De hadde reist til Visby, men at de ikke visste hvor De bodde. Jeg snakket med en Gösta Berg, og han trodde inspektør Lindberg visste hvor De var. Så jeg kontaktet ham, og han ga meg adressen.

– Ja, det var imponerende, mumlet Stierna.

– Så her er jeg, fortsatte Grönwall. Med blokk og penn og øre for en god historie.

Stierna måtte le av den kjepphøye journalisten, han greide ikke å la være.

– Vil De fortelle om Ingrid Bengtsson? spurte Grönwall.