PASS PÅ LITEN OG PÅ STOR

SARAS PAPPA OM TRAGEDIEN PÅ BJØRKELANGEN

JOSTEIN H. SANDSMARK

Copyright © Pantagruel 2014

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtale om kopiering inngått med KOPINOR, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Kopiering i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Alle henvendelser om rettigheter til denne bok stiles til:

Pantagruel Forlag AS

Boks 2370 Solli

0201 Oslo

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-7900-731-9 (epub)
ISBN 978-82-7900-716-6 (trykk)

Bilde forside: Maria N.H. Sandsmark

Bilde Sara bakside: Sjarm fotostudio AS

Forfatterbilde: Maria N.H. Sandsmark

Redaktør: Solveig Moen Rusten

Omslagsillustrasjon: Sarah Perkins

Omslagsdesign: Kine Røst

Bjørkelangen-tragedien

I januar 2014 blir to jenter på ponnitur påkjørt og drept sør for Bjørkelangen i Høland.

Her forteller faren til den ene jenta hvordan det er å miste et barn, en beretning skrevet i sinne, sorg og skyld.

Da Sara dør 13 år gammel, sitter mamma Kjersti, pappa Jostein og søsknene Søs (22) og Broremann (25) igjen lammet av ulykken.

STERKT: «En sterk historie om å komme seg gjennom enhver fars verste mareritt.»

Jon Michelet, forfatter

TAKK FOR MOTET OG KJÆRLIGHETEN: «Boken gjør et voldsomt inntrykk. Det er lett å lese eget og egne barns liv inn i Sandsmarks historie, og det er en rystende opplevelse å erkjenne hvor smertefull og skrøpelig grensen mellom virkeligheten og evigheten er. Takk for motet ditt, Sandsmark – for at du tør å blottstille ditt eget liv og din egen historie for å skildre livet på innsiden av den svarteste sorgen som noe menneske kan oppleve. Og enda mer: Takk for at du har styrke til å gjøre dette i kjærlighetens navn.»

Ole Paus, som Sara beundret for hans sangtekster

PERSONLIG OG ÆRLIG: «En utrolig sterk, personlig og ærlig fortelling om en far som desperat forsøker å jobbe seg igjennom sorgen etter tapet av sin 13 år gamle datter Sara. Forfatteren kler seg helt naken i beskrivelsen av egne tanker og følelser, og nøler heller ikke med å sette på dagsordenen en del av de forbudte tankene som tvinger seg frem i kjølvannet av tragedien. Når alle foreldres største mareritt blir et faktum, finnes det nå en bok som kan sette ord på kaoset som oppstår etter tapet av et barn. Historien gjør et dypt inntrykk, og det vakre minnet om Sara er en påminnelse om å leve her og nå til glede for Gud, vår neste og oss selv. Anbefales!»

Trine Rein, som Sara og koret hennes sang sammen med bare en måned før ulykken

VIKTIG OG TANKEVEKKENDE: «Meget sterkt og personlig om å miste sitt elskede barn. En viktig og tankevekkende bok.»

Ingar Helge Gimle, skuespiller fra Saras nærområde – hun likte ham spesielt i Olsenbanden jr. «Det sorte gullet»

Til minne om Tiril og Sara

Det omkom to jenter i den aktuelle ulykken.

Når jeg i det følgende konsentrerer meg om ett dødsfall, er det ikke fordi jeg overser det andre eller underkjenner sorgen knyttet til det. Det skyldes heller at dette er hva hjertet mitt har maktet å arbeide med de siste månedene.

Boken er tilegnet minnet etter både Tiril og Sara.

Forfatteren

1

ULYKKEN

«Ulykke.» Telefon fra en nabo. «Påkjørsel. To hestejenter.»

Kjersti og jeg løper ut av huset. Jeg kaster meg inn i bilen – snapper etter luft, som om jeg allerede vet at nå har det avgjørende, endelige, uavvendelige skjedd. Senere skal jeg tenke: Var det dette som tikket i meg de siste døgnene frem til telefonen kom?

Vi kjører de få hundre meterne ned til ulykkesstedet. Jeg stopper bilen midt i veien og stormer videre nedover mot ambulanser og mennesker, blålys og sammenstimlinger. Hjertet mitt tripper og tar sats for det øynene mine ennå ikke ser.

En varebil med inntrykt front. En velkjent ponnivogn skjev og skadd. Ei jente ligger utenfor veien. Den andre på asfalten. Ponnien står rolig ved den første, som om den passer på henne. Først ser jeg ikke forskjell på dere to jentene – hvem er deg, Sara? Det er du i veibanen. Ambulansepersonell er hos dere begge. Dere er bevisstløse, men puster selv. Fargen i ansiktet virker naturlig. Det kan vel ikke være så ille? Litt blod på asfalten. Det mumles om knekte bein.

Og hjernerystelse, kanskje? farer det gjennom hodet mitt.

Det er mye, mye verre, skal det vise seg.

Like sør for Bjørkelangen har bilen smelt inn i ponnivognen med dere to jentene. Da må det ha gått en skjelving gjennom Gud – det må det. For et styr! Hvorfor ropes og løpes det slik?

Jeg setter meg på huk ved deg, Sara, redd for å ta på deg, for jeg vil ikke skade deg mer. Det er som om en løkke strammes rundt halsen på meg, jeg vagger på randen av mørke. Pusten streiker – dette skjer ikke! – det gjør ikke det! – jeg lukker og åpner øynene, gang på gang, men verden har virkelig gått av hengslene. Alt rundt meg er skjevt og galt.

Jeg snakker til deg, mumler, vil berolige:

«Det går bra, Sara.»

«Ponnien er uskadd.»

«Dere har ikke gjort noe galt, det var ikke deres skyld.»

«Kom igjen, Sara! Kom tilbake!»

«Vi trenger deg!»

«Jeg elsker deg, Sara.»

Men jeg når ikke frem. «Kjære Gud, jeg har det godt,» har vi pleid å synge for deg på sengekanten, men nå har du sovnet før jeg fikk synge. Har du det likevel godt, her på veien? Du svarer ikke. Hva skjer? Er det alvorlig? Er du skadd for livet? Kan du dø?

Verden krenger enda mer. Det er nær ved å rable for meg, ingenting henger sammen, jeg kan ikke tro det jeg ser, nekter å ta det inn. Noen minutter før var jorden rund, nå er den plutselig flat, med alt det grufulle som kryper opp over horisonten. Jeg ser meg rundt, oppkavet, forvirret, som i et speil, i en gåte, sykelig fokusert, med et desperat klarsyn. Bilen med den knuste frontruten og den inntrykte fronten. En mann med et ullteppe om skuldrene – Sjåføren – jeg reiser meg, går bort til ham og sier:

«Ingen er sinte på deg.» Det er sjokket i meg som snakker.

Trafikken er stanset. Noen roper, jeg skriker, folk farer frem og tilbake, altfor langsomt. Du er i de beste hender, Sara, så jeg kan ikke gjøre mer for deg. Jeg bør heller ikke gå i veien for dem. Alt er i grått; farger er blitt for dyrt for Skaperen. Blikket mitt flakker blant tingene – alle disse forbannede tingene på ulykkesstedet – biler, hjertestartere, glasskår, klær, tepper, bårer, ponnivogn, pustemasker, nakkestøtter – jeg griper meg i å liste dem opp, å telle alt som ligger strødd utover.

La det ligge, Jostein!

Fordømte egoister, disse tingene. Jeg forbanner nakkestøttene og glasskårene – de er bare glass, plast og skumgummi – ligger her uten å bry seg, uten å hjelpe oss – det er ikke noe vi mellom dem og deg, Sara. Jeg slår ut med hendene, opprådd på alt.

Orker ikke dette! farer det gjennom meg. Jeg stønner, høyt, det svimler for meg. Nettopp nå må jeg holde hodet klart, holde meg på beina, men kroppen vil det annerledes. Jeg vakler, skraper skoene mot asfalten, pusten rasper i halsen, det bruser i hodet, rundt meg er det taust, ett og annet rop, illevarslende mumling.

«Jeg orker ikke dette!» hikster jeg, opprådd. Jeg kan ikke få hjulpet deg, Sara!

Dette er nødt til å være feil. Helt feil. Kaoset gjør meg stum. Jeg fryser, innhentet av den hvite frosten som kommer sigende, og av hjertet som aner mer enn hjernen min. Kulden sprer seg fra brystet og ut i armer og bein – sener og muskler lever sitt eget liv – lår, legger og armer rister – hele kroppen skjelver, voldsomt.

Også Kjersti skjelver. Vi omfavner hverandre. Dette blir for mye for oss. Kjersti og jeg ser på hverandre. To synonyme ansikter. Hun hikster, jeg hikster, ordene våre renner i takt:

«Dette skjer ikke!»

Vi er slått til jorden, ute av stand til å gripe og begripe. Fylkesvei 229, 11. januar 2014, kl. 14.23 er hverken tid eller sted for å forstå. Jeg prøver å tenke, men tankene henger ikke med, de vil noe annet enn jeg. Fortvilt forsøker jeg å få orden på hjernen og det jeg ser, men inntrykkene floker seg. Jeg skraper fingre og negler mot Kjerstis rygg, biter meg i leppen til det blir varmt og emment i munnen.

«Nei!» skriker jeg.

«Nei!» skriker Kjersti.

Vi jamrer, begge to. Jeg river meg løs, hiver etter luft, hulker, gråter hemningsløst:

«Nei!»

Du, snille Sara, og din snille venninne Tiril – det er så urettferdig! Jeg protesterer, anklager himmelen for det som har skjedd. Urettferdig!

Senere skal jeg lure på om urettferdig er helt feil ord å bruke om dette. Et u-ord forutsetter et ord uten u – en antitese gir bare mening målt mot en tese – og i min knuste verden fins det ikke lenger noe rettferdig. Den faens uretten er bare blod og kaos, og jeg lener meg mot bilen som har kjørt på jentene, og hamrer knyttnevene i den – jeg slår og slår, vil slå kaoset tilbake. Det verker i hendene og smerter i pannen idet jeg også stanger i bilen.

«Nei!»

En avisfotograf går rundt på ulykkesstedet. I stedet for å hjelpe til, i stedet for å spørre: «Hva kan jeg gjøre for jentene?» – så tar hun bilder. Fordømte idiot! En brannmann viser henne bort. Selv står jeg her hjelpeløs, evneløs, og det gjør meg rasende. Leppene beveger seg, men jeg får ikke ut en lyd – et sinne større enn meg selv river i bryst og hals – jeg åpner og knytter hendene, åpner og knytter dem.

Raskt går jeg tilbake til deg, Sara. Følelsene tar nakkegrep og tvinger meg i kne hos deg. Jeg kneler på den våte asfalten, taus, tømt for ord, tappet for tårer. Her er det ingen bønn, her er det bønn. Jeg ser på deg. Blir gal av medynk – hva har de gjort mot deg, lille, vergeløse Sara? Jeg er nær ved å tørne av forpint kjærlighet.

Ingen kan fortelle oss hvordan det går med deg, Sara, eller med Tiril. Men jeg forstår at det er alvorlig – mer enn beinbrudd og hjernerystelse.

«Helikopter på vei,» hører jeg.

Sekundene løper, minuttene går – tiden lukker seg som lim rundt deg, barnet mitt, uten at jeg kan gjøre noe som helst. Det stinker av styrtet liv. Jeg holder blikket låst på deg. Latter og opplevelser vi har delt, all nærhet og varme det har vært mellom oss, er som skrapt av og blåst bort. Du har et pledd over deg, helt opp til haken, men ikke under deg, så fryser du ikke, Sara? Selv blir pappaen din våt på knærne, og kulden kryper oppover i ham – jeg skutter meg og hakker tenner – og du ville ha spurt, bekymret, slik du alltid har gjort: «Går det bra, pappa?»

Nei!

Jeg ser meg rundt igjen. Livet har slått sin grense rundt oss.

«Pustestans!» mener en hjelper å se.

«Pustestans!» brøler jeg.

Men du puster, viser det seg. Takk, Gud!

Takken er sur og råtten. Med ett er livet blitt redselsfullt. Jeg vil vekk! Jeg vil ikke ha mer med livet å gjøre! Du og jeg, Sara, må langt vekk! Helvete er ikke noe som skal komme. Helvete er her, nå. Mitt barn på asfalten, hjelpeløst – pappaen over barnet, enda mer hjelpeløs. Jeg stryker en finger over kinnet ditt, det som har din vanlige, gylne farge, men jeg tør ikke å røre deg mer, redd for å gjøre ytterligere skade.

Helvete!

Fredag kveld og lørdag formiddag var det Paradise Regained mellom oss. Lørdag har vært en dag fylt av lykke – duettsang på rommet ditt, trillende latter på ponnituren, planlagt innkjøp til pizzabakingen. Bare litt tilsmusset av det pappaen din ikke kunne slippe taket i, minner fra hans egen barndom, skygger som etset på humøret hans, den innbitte viljen om at du, Sara, skulle få ha det motsatt, få oppleve lek og samarbeid med pappaen din – alt sammen kokt ned til de siste minuttene dine hjemme – men nå er uroen i ferd med å toppe seg. Snart vil katastrofen være hugget i stein.

Jeg reiser meg og vandrer rastløst og formålsløst omkring. Tanker vil manøvrere seg gjennom sjelestormen, men går på grunnløs grunn. Jeg går jo her, på et sted og i en tid, men dette er en nåtid jeg aldri har opplevd før. Det er vinter i verden, jordene her er hvite av et tynt, tynt snølag, og mens jeg suger blod av den istykkerbitte underleppen, snubler jeg frem og tilbake på den fuktige, fordømte asfalten, stadig saktere, mellom vrakgods og hjelpemidler, mellom hardt skadde. Mellom døende?

Jeg bør ha noe mer fornuftig å ta meg til, likevel gjør jeg dette: Jeg går bort til ponnivognen og stryker på den. En rullende relikvie? Hånden glir over kaldt metall og glatt treverk. Vognen er forunderlig hel. Jeg hikster, tom for luft, tørr for tårer. Bortenfor på jordet, under de lave skyene, står ponnien alvorlig som klesvask i regn. Han speiler det som har skjedd, det umulige. Alt her er smittet av død og smerte – det mørkebrune dyret og den svarte sulkyen, den grå asfalten og de lute hjelpemannskapene tegnes sylskarpt mot de hvite jordene og bomullsskyene som subber tretoppene – et relieff av forbannet ulykke – så jeg snur ryggen til det hele. Tallene på klokken min raser av sted. Det skal ikke være så stille!

Hvor blir helikopteret av?

Rundt meg utspiller det seg et stumt drama. Et og annet grøss i brisen – greiner vrir seg i vindpust – kommer de noen gang til å bære blader igjen? Vil du og jeg, Sara, få oppleve våren sammen igjen? Sitte på en stein oppe på utkikksplassen vår, trekke inn den søtlige duften av nytt liv og le av hvor andpusten pappa blir av å gå opp dit?

Hvor blir helikopteret av?

Det vanlige ambulansehelikopteret har måttet snu på grunn av ising, får jeg vite. Nå skal et Sea King være på vei. Men det lave skydekket gjør det visst vanskelig å finne ulykkesstedet.

Helvete heller!

Jeg er for liten! Jeg blir for stor! Her jeg står fortvilt hjelpeløs ved deg, Sara, vokser smerten og spørsmålene seg større enn meg; den ytre verden har ikke lenger plass til min indre. All vilje suges ut av meg, beina svikter, og skuldrene luter. På ny går jeg i kne, siger fremover, gir blaffen i fukt, kulde og blodsmak, for veggene rundt meg, grunnen under meg, tilværelsen min – alt raser sammen med et brak. Det jeg ser og hører, endrer innhold og mening, forsvinner, delete, går opp i røyk – måtte jeg aldri høre fra dem igjen! – mens du ligger her på asfalten og styrter gjennom oppbrudd på oppbrudd, verden på verden, med et rolig uttrykk i ansiktet, nærmest hengivent, men bitte litt utålmodig? Selv er jeg dømt til å sitte her på kne, like ved deg, likevel utenfor alle porter, sint, rasende, og kjenne nye tårer renne. Vegger har falt, murer reises. Jeg ønsker bare å bli befridd, men er fanget for godt.

Kjersti og jeg blir ført inn i forsetet til den ene ambulansen. En paramedic forklarer at du og Tiril har fått svært kraftige støt mot hodet. Det kan være snakk om alvorlige hodeskader, får jeg inntrykk av. Jeg ser det for meg: En blodig blomst er i ferd med å åpne seg i hodet på dere to uskyldige jenter. Denne januardagen har demonene tatt kontrollen på Fylkesvei 229, mens engelen foran oss snakker videre om alvorlige beinbrudd på dere begge.

Beinbrudd? fnyser det i meg. Det gjør ingenting om Sara ikke kan løpe mer. Hun kan alltids ri – det hun elsker mest. Bare la henne leve!