Erling S. Skaug

Spillet om Nasjonalgalleriet

En politisk skandale

Copyright © 2018 Pantagruel forlag AS og Erling S. Skaug

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med Åndsverkloven eller avtale om kopiering inngått med KOPINOR, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Kopiering i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Alle henvendelser om rettigheter til denne bok stiles til:

Pantagruel Forlag AS

Pb.6839 St.Olavsplass

0130 Oslo

ISBN 978-82-7900-961-0

Omslagsfoto/illustrasjon: Finn Graff

Omslagsdesign: Type-it AS

EPUB: Type-it AS, Trondheim

www.pantagruel.no

FORORD

I skrivende stund er et nytt Nasjonalmuseum på vestbanetomten i Oslo under ferdigstillelse – Nordens største i sin art. Blant de sentrale premissene for at det var nødvendig å reise dette gigantiske bygget var at Nasjonalgalleriets gamle bygning var ubrukelig og uegnet til å oppbevare og vise kunst. Men nå skal Nasjonalgalleriet likevel beholdes som anneks til det nye museet – ti år og nærmere seks milliarder kroner etter at det ble avskrevet.

Hvordan gikk det til? Hva var det som egentlig skjedde?

Noen husker kanskje en pressekonferanse den 27. mai 2008. Offentligheten ble da meddelt den største flytteplan for Oslos museer noensinne: Nasjonalgalleriet skulle avvikles og samlingene overføres et nybygg sammen med Museet for samtidskunst og Kunstindustrimuseet, som inngikk i det fusjonerte Nasjonalmuseet for kunst, arkitektur og design. Munch-museet skulle flyttes fra Tøyen til Bjørvika. Nyheten kom overraskende på publikum, medier, stortingsrepresentanter og bystyremedlemmer. Begge sakene var lukkede vedtak, og ble presentert som faits accomplìs. Aktørene i pressekonferansen var byrådsleder Erling Lae (H) og kulturminister Trond Giske (Ap).

Den følgende fremstilling begrenser seg til Nasjonalgalleriet. [1] I februar 2009 forklarte Giske hvorfor bygningen måtte avvikles: Den tålte kort og godt ikke de klimatiske krav som måtte stilles til et moderne kunstmuseum. Konklusjonen var støttet av Statsbygg med konsulenter, samt av Nasjonalmuseets ledelse og styre. Riksrevisjonen skulle også i to rapporter ha uttrykt bekymring for bygningens tilstand og oppbevaringsforhold.

Publikum reagerte likevel mot all denne tunge offisielle ekspertise. Aksjonen Redd Nasjonalgalleriet samlet nesten 12 000 underskrifter i protest, og 400 personer fra kulturlivet demonstrerte ved å slå ring rundt bygningen. Var dette en rent emosjonell og irrasjonell motstand, en uvilje mot å avvikle et vakkert og tradisjonsrikt, men ufunksjonelt symbolbygg, kort sagt den type reaksjoner som regelmessig melder seg når nye tider krever noe nytt? Det kunne unektelig se slik ut.

Klimabegrunnelsen ga imidlertid debatten et fokus som engasjerte sakkyndige deler av offentligheten, særlig museumsfolk og arkitekter. Nasjonalgalleriets angivelige uegnethet er et hovedtema her. Bygningens skjebne var lenge usikker – inntil regjeringen tidlig i år satte punktum for prosessen. I realiteten fulgte regjeringen dermed Stortingets henstilling om fortsatt bruk av Nasjonalgalleriet til utstilling av kunst, uten omfattende rehabilitering, og som anneks til Nasjonalmuseets nybygg på Vestbanen.

Årene mellom pressekonferansen i mai 2008, da bygningen ble erklært nær kondemnabel, og vedtaket i januar 2018, da den igjen ble erklært brukbar, fortjener åpenbart et nærmere studium. Nybygget på Vestbanen blir ferdig neste år og åpner i 2020, med ny ledelse og nytt styre. Der begynner en helt annen historie, som ikke inngår i dette tilbakeblikket på prosessen 2008–2018.

Med 35 års fartstid i museumsetaten var det unngåelig at forfatteren, med Hans Skjervheims begrepspar, ble både «deltakar og tilskodar» under debatten. Det følgende er en kildebelagt og kommentert repetisjonsøvelse. Den tar utgangspunkt i en ekstern rapport om Nasjonalgalleriets tilstand, levert Riksrevisjonen i 2011, supplert med sakens hovedtrekk frem til 14. januar i år. Vesentlige innlegg og dokumenter er sitert i sin helhet. [2] Fremstillingen begynner der en tidligere, bredt anlagt publikasjon om Nasjonalmuseet slutter, [3] men med et mer spisset perspektiv. Nasjonalmuseets tidligere direktør redigerte i fjor en antologi, der han ga en beretning om den samme periode som behandles i denne bok. [4] Her følger utfyllende materiale for saksforløpet.

Vi vet altså hvordan det gikk: Nasjonalgalleriet beholdes som kunstmuseum. Men saken har implikasjoner som har fått liten – om overhodet noen – offentlig oppmerksomhet. Spillet om Nasjonalgalleriet forteller åpenbart noe om hvordan vårt demokrati virker i praksis. Det underliggende spørsmål er om et godt system kan forvitre innenfra. Hovedaktørene er stadig i virksomhet. Det dreier seg ikke om sneen som falt i fjor. Historien gjentar seg riktignok ikke, sa Francis Sejersted en gang, men den har en tendens til å ligne.

Oslo, 20. mai 2018

1. NASJONALMUSEET FOR KUNST, ARKITEKTUR OG DESIGN

Pendelsvingninger i politikken fremstår av og til som naturlover. Mens desentralisering nærmest var et ubrytelig prinsipp i 1960- og 70-årene, vendte en sentraliseringstendens tilbake i 1990-årene. For museenes vedkommende kom initiativet fra Kulturdepartementets embetsverk, med byråkraten Stein Sægrov som en drivende kraft. Stimulert blant annet av tilskuddsordningen for halvoffentlige museer var det da vokst frem nærmere 800 selvstendige museer i Norge. Situasjonen fremsto som fragmentert og dårlig samordnet, med behov for revisjon. Ingen museer skulle nedlegges, men gjennom sammenslåinger skulle antallet ideelt sett reduseres til omkring 100 administrative enheter. En offentlig utredning i 1996, [5] fulgt av en stortingsmelding i 1999 om arkiver, biblioteker og museer [6] ble grunnlaget for en nyordning. Fusjoner («konsolideringer») skulle gjennomføres landet over, først og fremst som rent administrative tiltak. Oslo-fusjonen var spesiell. Den innebar også samlokalisering.

Fra seks til fire museer

Under navnet Norsk Kunstmuseum tok man opprinnelig sikte på å slå sammen seks institusjoner i Oslo-området, medregnet Riksutstillinger og Henie-Onstad Kunstsenter. Foruten Tullinløkka vurderte man området mot Slottsparken med universitetets gamle kjemibygning og Norges Geografiske Oppmåling, forutsatt at byggene ble ledige ved realisering av henholdsvis Kunsthøyskolen og universitetets flytteplaner til Sørenga. [7] Som skissert i stortingsmeldingen av 1999 kunne dette blitt en slags parallell til Berlins Museumsinsel.

I siste omgang ble antallet redusert til fire: de helstatlige Nasjonalgalleriet og Museet for samtidskunst (inkludert Riksutstillinger), Norsk Arkitekturmuseum (halvprivat) og Kunstindustrimuseet (halvkommunalt):

Spørsmålet om kva for samlingar og museale funksjonar som skal plasserast kvar i det framtidige museumskomplekset, må greiast nærare ut av den nye institusjonen. Det er likevel berrsynt at det fyrste byggesteget, nybygget på Tullinløkka, fyrst og fremst må siktas inn på å løysa dei mest akutte problema for Nasjonalgalleriet og dessutan leggja til rette for å overføra samlingane av samtidskunst frå Bankplassen 1. Denne delen av prosjektet må realiserast snarast råd. [8]

Samlokaliseringen skulle skje på Tullinløkka. Med Stortingets samtykke ble det fusjonerte Nasjonalmuseet opprettet i desember 2000 med et interimsstyre for de neste to år, deretter etablert i juli 2003 som statsfinansiert stiftelse med beskyttet innsyn og unntatt fra offentlighetsloven. Sune Nordgren ble ansatt som direktør.

«Tullinløkke-planen»

Samlokaliseringen på Tullinløkka skulle ifølge ABM-meldingen fra Kulturdepartementet bestå av Nasjonalgalleriet «i rehabilitert og oppgradert stand», med Kunstindustrimuseet og Museet for samtidskunst plassert henholdsvis i Historisk Museum og et nybygg, som altså skulle «realiserast snarast råd».

Tullinløkka kunne ikke bebygges, etter et vedtak i Oslo kommune fra 1997. Nybygget, «et profilert kulturbygg», [9] skulle danne en fondvegg på den andre siden av Kr. Augusts gate, slik at plassen selv kunne «framstå som et åpent byrom.» [10] Historisk Museum kunne som nevnt overtas når Universitetets kulturhistoriske museer flyttet til sitt den gang planlagte nybygg på Sørenga, noe som ga planen et visst tidsperspektiv. Norsk Arkitekturmuseum ble unntatt fra samlokaliseringen etter utbygging på Bankplassen. [11]

De tre gjenværende bygningene skulle forbindes underjordisk. Statsbyggs eiendomsselskap Entra kjøpte opp eiendommer i Kr. Augusts gate med sikte på å realisere nybygget. Arkitektkonkurranse og byggeplaner ble imidlertid utsatt flere ganger. Hvordan Tullinløkke-planen kunne ha utviklet seg er en overveielse verd, som vi skal komme tilbake til i Epilogen.

Etableringsår 2003–2008

En så omfattende reform kunne vanskelig foregå uten grundige overveielser og gjennomgang med alle involverte parter. Det ble tidlig drøftet hvordan sammenslåingen skulle forstås og realiseres. Museumsutvalgets NOU fra 1996 inneholdt høringsuttalelser fra de berørte institusjoner, der Arkitekturmuseet og Kunstindustrimuseet forbeholdt seg, og øyensynlig ble forespeilet, en høy grad av autonomi. Kunstindustrimuseet ville bli i sin bygning fremfor å flytte til Tullinløkka. Nasjonalgalleriet anså sammenslåing med andre museer som helt uaktuelt, men kunne tenke seg et fysisk fellesskap med samtidskunsten på Tullinløkka. Blant spørsmålene var hvordan fire museers egenart kunne bevares i en sammenslåing. Positive og negative sider av store museer ble også berørt.

Hvordan forarbeidene fra interimsstyret (2000–2002) ble fulgt opp, modifisert eller avvist lar seg ikke etterspore. Det spesielle etter etableringen i 2003 var Kulturdepartementets bestemmelse om at alle sakspapirer vedrørende byggesaken skulle unndras offentlighet. Stengt innsyn gjaldt alle interne forhold overhodet. Økonomiske uregelmessigheter, raske direktør- og lederskifter, uro i organisasjonen og sterk kritikk av styreleder Christian Bjelland fant likevel veien til mediene. Ubesvarte spørsmål bidro til å svekke tilliten til prosessen. [12] En ny offentlighetslov ble innført i 2008, men uten tilbakevirkende kraft for de første fem år av Nasjonalmuseets historie. [13]

Det som vant frem i prosessen, var de overordnede visjoner om Nasjonalmuseet som et nasjonalt kompetansesenter, «den viktigste kunstarena i Norge og en av de best profilerte i Nord-Europa», med tverrfaglige grenseoverskridelser, helhetsgrep, synergi, stordriftsfordeler, en «rasjonaliseringsgevinst når det gjeld økonomisk-administrative arbeidsoppgåver» – og ikke minst slagkraft i nasjonal og internasjonal sammenheng. [14] For byggesakens vedkommende ble det Tullinløkke-planen som dominerte femårsperioden frem til Lae og Giskes pressekonferanse 27. mai 2008.