PS

FRA

PARIS

MARC LEVY

Oversatt av Anne Elligers

Originaltittel: Elle et Lui

© 2015 Marc Levy

International Rights Management: Susanna Lea Associates

Translation © Panta Forlag 2018

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtale om kopiering inngått med KOPINOR, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Kopiering i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Alle henvendelser om rettigheter til denne bok stiles til:

Panta forlag

Postboks 6839 St. Olavs plass

0177 Oslo

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-7900-973-3 (ePub)

ISBN 978-82-7900-907-8 (trykk)

Oversetter: Anne Elligers

Omslagsdesign: Sunila Tuft, Panta

Omslagsbilde: Trevillion

www.pantaforlag.no

Til min far

Til mine barn

Til min kone

En dag vil jeg leve i teorien,
for i teorien går allting bra …

1.

Regnet øste ned over tak og fasader, biler og busser, fortau og fotgjengere, det hadde regnet uten opphold i London siden tidlig på våren. Mia kom fra et møte med agenten sin, Creston.

Creston var av den gamle skolen, av dem som alltid sa sannheten, men på en dannet og hyggelig måte. Han var en gentleman, ikke bare til fingerspissene, men til tungespissen, og nøt stor respekt; det gikk gjetord om hans skarpe, men aldri sårende bemerkninger. Mia var hans protesjé, og i det nådeløse filmmiljøet var det verdt all verdens privilegier.

Denne dagen hadde han sett en privat visning av Mias nye film, og siden han aldri ville ha henne med ved disse anledningene, hadde hun ventet på kontoret hans.

Etter å ha tatt av seg regnfrakken hadde Creston satt seg godt til rette i stolen og gått rett på sak uten å holde henne på pinebenken.

– Action med en klype romantikk, et fikst scenario med en historie som ikke henger på greip, men hvem bryr seg vel om det i våre dager? Det blir en fulltreffer, forsikret han.

Mia kjente ham godt nok til å vite at han mente det.

Hun var praktfull, fortsatte han, men litt for ofte avkledd. Neste gang måtte de passe på at hun ikke viste frem rumpa i hver tredje scene, det skulle han sørge for, det var ikke bra for karrieren hennes, det er lett å bli satt i bås.

– Si meg helt ærlig hva du synes, Creston.

– Du spiller aldeles glimrende, og i den rollen der var det litt av en prestasjon. Vi kan jo ikke alltid lage filmer der personene vandrer gjennom høstlandskaper mellom to svik, tre ekteskapsbrudd og en kopp te. Dette er en actionfilm, kamera er stadig på farten, personene også … Hva mer vil du ha?

– Sannheten, Creston!

– Det er en drittfilm, vennen min, ren og skjær dritt som kommer til å trekke fulle hus fordi både du og mannen din står på plakaten. Det er jo en sensasjon i seg selv, for øvrig den eneste. Pressen kommer til å fryde seg over samspillet deres på lerretet, og enda mer over at du stjeler hovedrollen fra ham, og det er ikke smiger, men et faktum.

– Hjemme er det han som har hovedrollen, sa Mia med et blekt smil.

Creston klødde seg i skjegget, en ganske avslørende handling til å være ham.

– Hvordan står det til med dere to?

– Ikke så bra, egentlig.

– Forsiktig, Mia, ikke noe tull.

– Hva mener du?

– Du vet nøyaktig hva jeg mener. Går det virkelig ikke bra?

– Det er ikke blitt noe bedre under filminnspillingen.

– Det later jeg som om jeg ikke har hørt, iallfall ikke før filmen har hatt premiere. Suksessen er avhengig av at dere to holder sammen, både privat og på filmlerretet.

– Har du flere prosjekter for meg?

– Ja, en del.

– Jeg skulle ønske jeg kunne dra utenlands, Creston, langt vekk fra London og dette evinnelige gråværet, spille en rolle som er intelligent og følsom, høre noe jeg blir rørt av, som får meg til å le, vise litt ømhet, selv i en bitte liten film.

– Og jeg skulle ønske at den gamle Jaguaren min aldri fikk motorstopp, men mekanikeren som tar seg av den, er på fornavn med meg, så da kan du selv tenke deg. Jeg har slåss for å skape en karriere for deg, du har et enormt publikum i England, skarer av fans som ville betale for å høre deg lese opp telefonkatalogen, de begynner å sette pris på deg rundt om på kontinentet, du får uanstendig godt betalt, og hvis denne filmen blir den suksessen jeg tror, er du snart den mest ettertraktede filmstjernen i din generasjon. Så vær litt tålmodig, er du snill. Er vi enige om det? Om noen uker kommer tilbudene fra USA i bøtter og spann. Du blir en av de store.

– De store idiotene som skjuler depresjonen med falske smil?

Creston satte seg opp i stolen og kremtet.

– Blant mange andre som er vel fornøyde. Vær så snill, Mia, ingen sure miner, tilføyde han litt skarpere. – Lanseringskampanjen kommer til å sveise dere to sammen, dere blir nødt til å smile så mye under intervjuene at dere ender med å tro på det selv.

Mia gikk bort til bokhylla, åpnet sølvskrinet som sto der, og tok en sigarett.

– Du vet jeg ikke liker at noen røyker på kontoret mitt.

– Så hvorfor har du dette skrinet stående?

– For nødstilfeller.

Mia kastet et blikk på Creston og satte seg igjen, med den utente sigaretten mellom leppene.

– Jeg tror han er utro mot meg.

– Hvem er ikke utro på et eller annet vis i dag? svarte han og bladde gjennom noen papirer.

– Det er ikke morsomt.

Creston så opp fra papirene.

– Utro, hvordan da? En gang iblant, eller hele tiden?

– Gjør det noen forskjell?

– Og du, har du aldri vært utro …?

– Nei. Jo, én gang, ett kyss. Motspilleren min var god til å kysse, og jeg trengte å bli kysset. Det var for å gjøre scenen mer ekte, det er egentlig ikke utroskap, er det vel?

– Det er hensikten som teller. Hvilken film var det? spurte Creston med et hevet øyebryn.

Mia så ut av vinduet, og Creston sukket.

– OK, så han er utro. Spiller det noen rolle hvis dere ikke elsker hverandre lenger?

– Det er han som ikke elsker meg mer, jeg elsker ham fortsatt.

Creston åpnet skrivebordsskuffen, fant frem et askebeger og tente en fyrstikk, og Mia tok et langt drag. Han lurte på om det var røyken som sved i øynene hennes, men lot være å spørre.

– Han var den store stjernen, og du var nybegynner. Han spilte Pygmalion, og eleven har overgått læremesteren. Det kan ikke være lett for egoet hans bestandig. Forsiktig med asken, jeg setter stor pris på teppet mitt.

– Du må ikke si sånt, det er ikke sant.

– Jo visst er det det. Jeg sier ikke at han ikke er en god skuespiller, men …

– Men hva?

– Det får vi snakke om en annen gang, jeg har ikke tid nå, jeg har andre avtaler.

Creston reiste seg fra stolen, tok sigaretten forsiktig fra Mia og stumpet den i askebegeret. Så tok han henne om skuldrene og førte henne til døren.

– Snart kan du spille hvor du vil – New York, Los Angeles, Roma. I mellomtiden må du ikke gjøre noe dumt. En måned, det er alt jeg ber deg om. Det er avgjørende for fremtiden din. Lover du meg det?

Da Mia kom ut fra Crestons kontor, tok hun en taxi til Oxford Street. Når hun følte seg litt nedslått, og det hadde hun gjort ofte i det siste, tok hun seg gjerne en tur i det livlige shoppingstrøket.

I en av de store klesbutikkene prøvde hun å ringe til David, men kom rett til svareren.

Hva drev han med nå mot slutten av ettermiddagen? Hvor hadde han vært de to siste dagene? To dager og to netter uten annet livstegn enn en rask beskjed på telefonsvareren. En kort beskjed om at han dro på landet for å hvile ut, hun måtte ikke bekymre seg. Hvilket hun selvfølgelig gjorde.

Da Mia var vel hjemme igjen, bestemte hun seg for å ta seg sammen. Aldri i livet om hun skulle røpe noen form for usikkerhet når David kom tilbake. Opptre rolig og behersket, la ham ikke et øyeblikk ane at hun hadde savnet ham mens han var borte, og fremfor alt ikke stille spørsmål.

En venninne hadde ringt og bønnfalt henne om å bli med på innvielsen av en ny restaurant, og Mia bestemte seg for å pynte seg. Hun kunne så visst gjøre David sjalu hvis hun ville. Og det var bedre å gå ut og more seg enn å sitte hjemme og sture.

Restauranten var kjempestor, musikken for høy, rommet var fullpakket. Det var håpløst å snakke med noen eller ta et skritt uten å skumpe borti folk. Hvem kunne trives i sånt bråk, tenkte hun og gjorde seg klar til å ta opp kampen med den støyende mengden.

En storm av blitslys møtte henne ved inngangen. Så det var derfor venninnen hadde vært så oppsatt på at hun skulle bli med. I håp om å komme i kjendisspaltene. Sole seg i hennes berømmelse et flyktig øyeblikk. Fy søren, David, hvorfor lar du meg sitte med valget være hjemme alene eller gå på disse elendige festene? Du skal få det igjen med renter, herr Jeg-trenger-å-hvile-ut-litt.

Mobilen hennes ringte. Skjult nummer, på denne tiden av døgnet, det var sikkert ham. Hvordan skulle hun få hørt ham i dette bråket? Hadde jeg vært skarpskytter, ville jeg skutt dj-en, tenkte hun.

Hun tok et overblikk over lokalet, hun befant seg midt mellom inngangen og kjøkkenet. Mengden skjøv henne innover, men hun besluttet seg for å kjempe mot strømmen. Hun åpnet mobilen og skrek:

– Ikke legg på! Og du som sverget å være rolig og behersket, bravo, dette begynner bra!

Bane seg vei, dytte vekk jåla på skyhøye hæler og dumskallen som flørter med henne. Trampe på tærne til det skinnmagre rekelet som snor seg som en slange, og unngå smukkasen som eter henne med blikket, god fornøyelse, vennen min, hun ser ut til å være en interessant samtalepartner. Bare ti skritt igjen til utgangsdøren.

– Ikke legg på, David! Ti nå stille, din idiot!

Et bønnfallende blikk til dørvakten, som hjelper henne ut.

Endelig ute i friluft, gaten er relativt rolig. Komme seg vekk fra disse menneskene som står i kø for å slippe inn i det infernoet.

– David?

– Hvor er du?

– På en fest … Ha, der fikk du!

– Har du det gøy, elskling? Din hykler!

– Ja, det er ganske festlig … Hva er det du babler om!

– Og du, din dust, hvor er du? Hvor har du vært i to dager?

– På vei hjem. Kommer du hjem snart?

– Jeg sitter i en taxi … Få tak i en taxi, fort.

– Jeg trodde du var på en fest?

– Jeg var på vei ut da du ringte.

– Da kommer du antagelig hjem før meg. Ikke vent på meg hvis du er sliten, det er trafikkorker selv på denne tiden av døgnet. London er virkelig blitt håpløs!

Det er du som er blitt håpløs, hvordan våger du å si at jeg ikke skal vente på deg? Jeg har ikke gjort annet i to dager enn å vente på deg.

– Jeg lar en lampe stå på i soverommet.

– Finfint, klem, vi sees.

Regnvåte fortau, omslyngede par under paraplyer …

… og her står jeg mutters alene og ser dum ut. I morgen den dag, film eller ei, skal livet mitt bli et annet. Nei, ikke i morgen, i kveld!

2.

Paris, to dager senere.

– Hvorfor er det alltid den siste nøkkelen på ringen som passer? sukket Mia oppgitt.

– Det er fordi allting går skeis her i livet, ellers ville ikke trappeoppgangen ha vært belgmørk, svarte Daisy og lyste opp låsen så godt hun kunne med mobilen.

– Jeg vil ikke drømme om noe mer, jeg vil ha en virkelighet som er min egen. Jeg vil ha her og nå, bare her og nå.

– Og jeg vil ha en fremtid som er mindre usikker, sukket Daisy. – Men gi meg nøklene i mellomtiden, det er nesten slutt på batteriet.

Den siste nøkkelen viste seg faktisk å være den rette. Da de kom inn i leiligheten, trykket Daisy på lysbryteren. Forgjeves.

– Lyset er visst borte i hele huset.

– I hele livet mitt også, sa Mia nedslått.

– Nå overdriver du litt.

– Jeg kan ikke leve på en løgn, sa Mia i en tone som ba om medlidenhet, men Daisy hadde kjent henne for lenge til å være med på leken.

– Tull og tøys, jenta mi, du er en begavet skuespiller, med andre ord en profesjonell løgner … Det skulle være noen stearinlys her et sted, jeg skal nok finne dem hvis bare mobilbatteriet …

Skjermen på mobilen sluknet.

– Hva om jeg ba dem drite og dra alle sammen? hvisket Mia.

– Du kunne ikke tenke deg å hjelpe meg litt?

– Jo, men jeg ser jo ingenting.

– Godt å høre at du i det minste er klar over det!

Daisy famlet seg frem, kom borti bordet, gikk rundt det og skumpet til en stol, bannet og fant endelig kjøkkenbenken. Hun famlet seg videre til gasskomfyren, fant fyrstikkesken på hylla, skrudde på en brenner og tente på gassen.

En blålig flamme lyste opp rundt henne.

Mia satte seg ved bordet.

Daisy rotet gjennom skuffene, én for én. Det fantes ikke duftlys i leiligheten. Hennes lidenskap for kokkekunsten stilte strenge krav, ingen uvedkommende lukt måtte forstyrre matrettenes egen aroma. Der enkelte restauranter har en plakat med «Vi godtar ikke kredittkort», kunne hun gjerne ha satt opp «Jeg godtar ikke for sterkt parfymerte personer».

Hun fant lysene og tente dem. Nå lå hele rommet badet i et varmt skjær.

Leiligheten til Daisy besto så å si av et eneste stort kjøkken, oppholdsrommet hennes, som var større enn de to små soverommene og badet til sammen. På benken sto leirpotter på rekke og rad, der det vokste timian, laurbær, rosmarin, dill, oregano, bergamottmynte og spansk pepper. Kjøkkenet var Daisys laboratorium, det var her hun levde og åndet og eksperimenterte seg frem til rettene hun serverte til gjestene på La Clamada, den lille restauranten hennes som lå like borti gaten på Montmartre.

Daisy hadde ikke gått på noen stor kokkeskole, hun hadde lært yrket sitt hjemme i Provence. Da hun var liten, og de andre barna lekte i skyggen av pinjer og oliventrær, sto hun på kjøkkenet hos moren sin og fulgte nøye med.

I hagen hadde hun lært å skille urtene fra hverandre, og på kjøkkenet hvordan de skulle brukes. Kokkekunsten var hennes liv.

– Er du sulten? spurte hun Mia.

– Ja, kanskje. Jeg vet ikke riktig.

Daisy åpnet kjøleskapet, tok ut en skål kantareller og en kvast bladpersille og snappet et fedd hvitløk fra fletten som hang ved siden av.

– Er det nødvendig med hvitløk? spurte Mia.

– Har du tenkt å kysse noen i kveld? spurte Daisy tilbake og hakket persillen med kniv. – Fortell meg nå hva som har skjedd, mens jeg lager mat.

Mia trakk pusten dypt.

– Det har ikke skjedd noe.

– Her dukker du opp på restauranten min ved stengetid med kofferten i hånden og ser ut som om verden har rast sammen, og siden har du jamret deg uten stans. Så jeg går ut fra at du ikke er kommet på besøk bare fordi du savnet meg.

– Verden har virkelig rast sammen for meg.

Daisy så opp fra matlagingen.

– Hør nå her, Mia. Jeg vil gjerne høre hele historien din, men uten sukk og stønn, er du snill. Det er ingen kameraer her.

– Du ville gjort deg bra som regissør! utbrøt Mia.

– Mulig det. Sett i gang.

Og mens Daisy lagde mat, betrodde Mia seg til venninnen.

De to venninnene skvatt til da strømmen kom tilbake. Daisy skrudde på reostaten for å dempe belysningen, og så åpnet hun de elektriske persiennene, slik at de kunne nyte den fantastiske utsikten over Paris.

Mia gikk bort til vinduet.

– Har du en røyk?

– Det ligger en pakke på sofabordet, jeg vet ikke hvem som har glemt den igjen.

– Du må ha mange elskere, når du ikke husker hvem av dem som har glemt igjen sigarettene sine?

– Hvis du absolutt må røyke, så ut på terrassen med deg!

– Blir du med?

– Jeg har vel ikke noe valg hvis jeg vil høre resten.

– Og så lot du lyset stå på i soverommet? spurte Daisy og skjenket mer vin i glassene.

– Ja, men ikke i påkledningsrommet. Der lot jeg det stå en krakk så han skulle snuble.

– Jaså, dere har et påkledningsrom? bemerket Daisy.

– Og så?

– Jeg lot som jeg sov. Han kledde av seg på badet, tok en lang dusj, og så kom han og la seg og slukket lampen. Jeg ventet meg at han skulle hviske noen ord og gi meg en klem, men han hadde visst ikke hvilt ut tilstrekkelig, for han bare sovnet.

– Nå. Vil du vite hva jeg synes? Du skal få høre det uansett. Den mannen din er en drittsekk. Det store spørsmålet, og det er ganske enkelt, er om de gode egenskapene hans er nok til å oppveie feilene. Nei, spørsmålet er egentlig hvorfor du er forelsket i ham når han gjør deg så ulykkelig. Med mindre du er forelsket i ham nettopp fordi han gjør deg ulykkelig.

– Han gjorde meg veldig lykkelig i begynnelsen.

– Det skulle bare mangle! Hvis ikke begynnelsen var god, ville drømmeprinsene forsvinne fra litteraturen, og de romantiske komediene bli stemplet som skrekkfilmer. Ikke se på meg på den måten, Mia. Hvis du vil vite om han er utro, må du spørre ham, ikke meg. Og legg fra deg den sigaretten, du røyker for mye, det er tobakk, ikke kjærlighet.

Tårene rant nedover Mias kinn.

Daisy kom og satte seg ved siden av henne og la armene rundt henne.

– Gråt så mye du vil, jenta mi, bare gråt i vei hvis det hjelper. Kjærlighetssorg er noe av det vondeste som finnes, men det verste av alt er når livet er blitt en ørken.

Mia hadde sverget at hun skulle holde på verdigheten uansett hva som skjedde, men det var noe annet med Daisy. De hadde vært venner så lenge at de nesten følte seg som søstre.

– Hvorfor snakker du om en ørken? spurte hun og tørket tårene.

– Er det sånn du omsider spør hvordan det står til med meg?

– Føler du deg ensom, du også? Tror du vi blir lykkelige noen gang?

– Jeg har inntrykk av at du har hatt det rett så bra de siste årene. Du er en kjent og anerkjent skuespiller, du tjener mer på én film enn jeg kan håpe på gjennom et helt liv … og du er gift. Så du kveldsnyhetene? Vi kan ikke klage.

– Hvordan det? Har det skjedd noe?

– Aner ikke, men hvis det hadde vært gode nyheter, ville gatene ha vært fulle av folk som ropte hurra. Hvordan smakte kantarellene mine?

– Den maten du lager, er verdens beste oppkvikker.

– Hvorfor tror du jeg ville bli kokk? Nå er det på tide å legge oss. I morgen skal jeg ringe til den dustete mannen din og si at du vet alt, at han har sveket verdens flotteste kvinne, og at du går fra ham, ikke for en annens skyld, men på grunn av ham. Når jeg har smelt på røret, er det han som blir ulykkelig.

– Du må ikke gjøre det!

– Nei, det er det du som skal.

– Jeg kan ikke, selv om jeg kunne ha lyst.

– Hvorfor ikke? Fordi du vil sitte og synes synd på deg selv som i et billig melodrama?

– Fordi vi spiller sammen i en påkostet film som har premiere om en måned. Jeg er nødt til å spille komedie i privatlivet også, den praktfulle rollen som den lykkelige hustru, bare sol og glede. Hvis folk fikk vite sannheten om David og meg, ville ingen tro på oss på lerretet. Produsentene ville aldri tilgi meg, og ikke agenten min heller. Og selv om jeg er klar over at han nekter jeg å bli hengt ut offentlig.

– Jammen skal det falskhet til for å klare å spille den rollen der.

– Hvorfor tror du jeg er her? Jeg ville aldri klare å holde masken så lenge. Du må la meg få bli her.

– Hvor lenge?

– Så lenge du holder ut med meg.