JOHN GOTTMAN

JULIE SCHWARTZ GOTTMAN

NÅR TO
BLIR TRE

Oversatt av Christian Heyerdahl, MNO

Originaltittel: When two becomes three

© 2007 John Gottman, PhD. All rights reserved.

Translation © Panta Forlag, 2019

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtale om kopiering inngått med KOPINOR, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Kopiering i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Alle henvendelser om rettigheter til denne bok stiles til:

Panta Forlag

Postboks 6839 St. Olavs plass

0177 Oslo

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-7900-992-4 (ePub)

ISBN 978-82-7900-930-6 (trykk)

Oversetter: Christian Heyerdahl

Omslagsdesign: Panta Forlag

www.gottman.com

www.gottman.no

www.pantaforlag.no

INNHOLD

Innledning

1. Innse at vi er i samme båt

2. Gled dere over babyen

3. Demp konfliktene

4. Ta opp problemer på en varsom måte

5. Godta å bli påvirket – alle krangler har to sider

6. Ro deg ned med selvregulering

7. Finn en middelvei

8. Reparasjon er viktig

9. Etter en krangel – bearbeiding og forståelse

10. Hva skjer i en krangel? Få en dypere forståelse

11. Uløselige problemer – fra fastlåst til dialog

12. Gled dere over vennskapet

13. Få fart på sexlivet

14. Vær en varm far

15. Skap et godt grunnlag for fremtiden

Takk

Register

Om forfatterne

INNLEDNING

VI ELSKET GRAVIDITETEN. Det var vanskelig for oss å bli foreldre. Fire år med opprivende fertilitetsprosedyrer innebar at Julie var nesten førti og John førtiåtte da graviditeten, endelig og mirakuløst, inntraff. I september, da Julie var i sjuende måned, tok vi en pause fra jobben og kjørte fra Seattle til nasjonalparken Yellowstone. Vi satt i bilen med åpne vinduer og flagrende hår og sang av full hals til Bonnie Raitts Nick of Time. På vei gjennom Idaho hadde vi noen flotte nære samtaler av den typen du husker i årevis. Da vi endelig var fremme sent på kveld, leide vi en enkel hytte, og vi sovnet begge med en gang. Men klokken tre våknet vi begge samtidig. Vi snudde oss mot hverandre, og John hvisket: «Jeg har det. Jeg vet hva barnet skal hete.» Julie spurte: «Hva da?», og John svarte: «Moriah!» Julie måpte og utbrøt: «Det er jo det navnet jeg nettopp drømte om!» Vi krøp sammen igjen og sovnet. Det var bare oss to og lille Moriah, som ventet på å bli født.

Et par måneder senere var vi midt i desember, og været var mildt og fint, som om det skulle vært tidlig vår. Julie var veldig rund og gravid. Vi sto opp, lagde egg og bacon, så smilte hun og sa: «Jeg må kjøpe meg en vinterkåpe.» John ristet på hodet, så på henne som om hun var fra vettet, og sa: «Vent til barnet er født.» «Nei,» sa hun. John gjentok rolig det han hadde sagt, for han trodde hun ikke hadde skjønt hva han sa. «Bare vent litt, for hvis den passer deg nå, kommer den aldri til å passe deg igjen. Du er ganske svær, elskede.» «Nei, jeg vil kjøpe vinterkåpe akkurat nå.» John husket mottoet sitt – aldri krangle med en gravid kvinne. Med et sukk sa han: «OK. Da drar vi og kjøper kåpe.» Og vi dro. Julie kjøpte en vinterkåpe som var tre størrelser over den vanlige, og tok den fornøyd på seg.

Da vi var på vei ut av butikken, sa Julie: «Jeg vil vi skal kjøpe kjettinger til bilen.» John ble oppgitt og sa: «Hør her, det er absolutt ingen vits i. Se deg rundt – det er en nydelig, mild vinterdag. Og det snør jo nesten aldri i Seattle.» Julie sa: «Det blåser jeg i. Jeg vil ha kjettinger til bilen.»

Vi kjørte fra klesbutikken til en forhandler av bilrekvisita. Mannen bak disken var stor og kraftig. Han sa: «Ja da, jeg har kjettinger, men det snør aldri her, så ikke sløs bort de penga. Du trenger’em ikke.» John bare pekte på Julie som sto der i butikken med den store magen og den enorme vinterkåpen. Mannen bak disken nikket, blunket til ham og sa: «Selvfølgelig, det skal bli.» Han gikk langt inn i butikken for å hente kjettingene.

Idet vi dro, sa Julie: «Vi må få satt kjettingene på bilen.» John sa: «Vel, jeg kan ikke sette dem på, men bilmekanikeren vår kan antagelig det.» John visste at det ikke nyttet å protestere nå. Da vi kom til verkstedet, sa mannen: «Er du fra vettet? Det er en nydelig dag, et par skyer, kanskje, men det er ikke noe å bry seg om. Og forresten har jeg det veldig travelt akkurat nå.» John pekte bare nok en gang på Julie som sto der i verkstedet. «Å ja, jeg skjønner. Hør her, dra og ta en matbit borte på den greske restauranten ved siden av her, så skal bilen være klar når dere er ferdige med å spise.» Vi spiste, og en time senere kjørte vi hjem med knatrende dekk på de bare gatene.

Klokken fem på ettermiddagen løyet med ett den vanligvis så milde desembervinden. Det var nesten uhyggelig vindstille. Det ble veldig mørkt. Et kaldt gufs gikk gjennom huset. Så kom et par store og vakre snøfnugg dalende ned. Plutselig falt temperaturen, og den fortsatte å falle. Vinden skjøt fart igjen. En time senere var huset som en fryseboks. Vi så ut av vinduet, og snøen fløy forbi mens trærne bøyde seg dobbelt i vinden. En voldsom snøstorm raste utenfor. John hadde ikke sett noe lignende siden han kom hit fra Illinois fem år tidligere. Senere skulle avisene kalle det en hundreårsstorm, den største snøstormen i Seattle på hundre år. Det kom seksti centimeter på fire timer. Fonnene bygget seg opp til én og en halv meter. På fjellet var det en vindhastighet på 120 kilometer i timen.

Samme kveld, idet Julie gikk opp trappen, kom vannet rennende nedover bena hennes. «John,» ropte hun, «nå skjer det!» Med et uttrykk som røpet at hun var både litt bister og fornøyd med seg selv, trakk hun på seg vinterkåpen. Vi la overnattingsbagen vår inn i bilen. Med perfekt monterte kjettinger på hjulene suste vi opp den bratte Capitol Hill til sykehuset vårt som lå på toppen. Overalt i veibanen sto forlatte biler på kryss og tvers. Hele byen var strandet. Det var seks timer lange køer for å kjøpe kjettinger, og snøen fortsatte å lave ned. Temperaturen nærmet seg minus 20.

På sykehuset smilte fødselslegen til oss. Hun skulle gått av vakt for flere timer siden, men hun kunne ikke kjøre hjem i snøen. Det var flaks for oss, om enn ikke for fødselslegen. Sykepleierne kunne heller ikke dra, og neste skift kunne ikke komme inn. Vi var en munter liten gjeng.

Et par timer senere var det fem minutter mellom veene. Julies ansikt var fortrukket av smerte, men det var ennå ikke tid for forløsningen. Vi gikk rundt på sykehuset. «Sett deg på huk, pust hurtig og gå.» John støttet Julie slik han hadde lært på svangerskapskurset. Selv om riene hadde vart i flere timer, var det ennå lenge til fødselen. Vi trakk oss tilbake til rommet, hvor John sov i en stol ved siden av Julies seng. Det gikk tjue timer. Sykepleierne som var værfast på sykehuset, sov i alle sykehusets ekstrasenger. Julie lå rolig, hadde rier og ventet. Hun holdt John i hånden.

Sent neste dag var det endelig tid for fødselen. Julie ble kjørt i full fart inn på fødestuen i følge med John. Da Julie ble lagt klar til forløsning, snakket anestesilegen og John om EKG-dataene. John stilte spørsmål, og legen tegnet diagrammer på Julies pute mens han forklarte hvordan apparatene virket. Plutselig ropte Julie: «Følg med da, gutter!»

Mens John stirret med vantro blikk og holdt fast rundt et av Julies ben, dukket Moriahs mørke isse opp. Så ansiktet. Med store, vidunderlige øyne stirret Moriah meget rolig omkring seg. Så fikk hun øye på John. Det var som om ansiktet hennes sa: «Nei men, dette var interessant. Hvem er du?» John tenkte for seg selv: «Jeg elsker det ansiktet. Jeg kunne sett på det hele dagen, hver eneste dag til jeg dør.» John var forelsket. Moriah klynket litt. De rakte henne til Julie, som la armene rundt henne, og Moriah begynte å suge. Vi gråt og gråt begge to.

Da vi kjørte hjem med Moriah over de islagte gatene dagen etter, var vi utmattet og lykkelige, og dypt forelsket i hverandre og barnet vårt. I det øyeblikket hun ble født, hadde vi knyttet et nært bånd med resten av menneskeheten. Vi hadde aldri forstått hvor høyt vi kunne elske. Vi kunne uten tvil ha kastet oss foran en lastebil og ofret livet for barnet vårt. Den nye sårbarheten var overveldende. Hvis det noen gang skulle skje noe med henne, ville vi blitt fullstendig ødelagt.

Da Moriah sov i sprinkelsengen ved siden av oss, så vi på hverandre, og Julie sa: «OK, hva skal vi gjøre nå?» John sa: «Vel, de ga oss en videofilm på sykehuset. Skal vi se på den?» Vi så på filmen og fikk høre om alt Swedish Medical Center hadde å tilby. Behandling for kreft og benbrudd, førstehjelpstips – alt du kan tenke deg, bortsett fra spedbarn. Vi var skuffet, litt forvirret og utmattet. Akkurat idet vi la oss til å sove, rørte babyen på seg. Som på instinkt løftet vi henne opp og la henne mellom oss. Og så sang vi rolig for henne, før vi begge falt i søvn med lille Moriah mellom oss. Vi var en familie. To var blitt tre.

FORSKNINGEN

«Hva skal vi gjøre nå?» Har ikke de fleste stilt seg selv dette spørsmålet etter at det første barnet er kommet? Fra den kvelden ble dette et altoppslukende spørsmål for meg. Men det tok meg åtte år å besvare det spørsmålet fullt ut.

Da Moriah var rundt åtte år gammel, var John kjent i Seattle som ekspert på parforhold. En dag i begynnelsen av 1998 fikk John et uvanlig besøk. Det var en kvinne som representerte både barnesykehuset Children’s Hospital og en avis som het Seattle’s Child. Hun spurte John om han kunne holde et foredrag om hvordan det første barnet påvirker parforholdet. John tenkte over det. John hadde noe materiale fra en langtidsstudie han og Julie hadde utført på nygifte. Materialet hans hadde vist at i løpet av den perioden hadde omtrent femti av parene allerede fått barn. John så for seg at dersom han gransket dette materialet omhyggelig, kunne han gjøre noen interessante funn.

Forskningsmaterialet viste seg å være sjokkerende lesning. Hele 67 prosent av parene hadde blitt veldig ulykkelige i forholdet i løpet av barnets første tre leveår. Bare 33 prosent av parene var fornøyd med hverandre. Selv om dette mindretallet var utsatt for samme form for stress etter barnefødselen som de andre 67 prosentene, taklet de belastningen mye bedre. Det var selvsagt skjær i sjøen for dem også, men seilasen var alt i alt langt mer behagelig.

John kalte disse parene «mesterne» fordi de klarte overgangen til foreldreskapet så godt. Alle parene som ble foreldre, opplevde selvsagt påkjenninger i forholdet. Gråtende barn og romantikk er ikke så lett å forene. Men mesterne fant ut hvordan de kunne manøvrere mellom skjærene der de andre hadde grunnstøtt, det vil si parene vi beskrev som «sliterne» i denne overgangen. Derfor spurte vi oss selv hva som var forskjellen på mesterne og sliterne. Var det forskjeller allerede noen dager etter bryllupet, allerede før de hadde fått sitt første barn?

Julie og John lot seg inspirere av en banebrytende studie våre venner Carolyn og Philip Cowan hadde gjort ved Berkeley University i California. I denne studien arrangerte de støttegrupper for par over en seksmånedersperiode, med start i graviditetens siste trimester. De sammenlignet disse parene med en annen gruppe par i en kontrollgruppe som ikke hadde noen erfaring med slike grupper. Parene ble tilfeldig utvalgt til de forskjellige gruppene.

Carolyn og Philip Cowan fant ut at parene fra støttegruppene hadde endret seg på mange måter. Den kanskje viktigste forandringen var at parene innså at stresset de opplevde, ikke skyldtes at forholdet var surnet. De fleste andre parene i gruppen hadde akkurat samme problemer som dem selv.

Denne forskningen var en åpenbaring. Den viste at vi alle opplever det samme når barna melder sin ankomst. Parene i Cowans studie møtte samme type utfordringer som mødrene og fedrene i vår. Forskjellen var at mesterne i vår studie klarte seg langt bedre gjennom disse problemene enn sliterne. Dessverre endte sliterparene dobbelt så ofte opp med å bli skilt.

Da John forberedte foredraget, gjorde han og doktorgradsstudent Alyson Shapiro grundige analyser av mesterne og sliterne i studien vår. Håndterte disse to gruppene konflikter forskjellig? Hva gjorde de for å beholde den emosjonelle nærheten? Hva gjorde de for å leve ut sine drømmer? Det viste seg at det var enorme forskjeller mellom dem. De nye funnene om forskjellen på disse mesterne og sliterne ble grunnlaget for foredraget på barnesykehuset.

Til vår forbløffelse var det stinn brakke den kvelden. Alle virket svært opptatt av å ta vare på forholdet sitt etter at barnet var født. Mange av kvinnene var gravide, noen foreldre hadde små nyfødte barn i armene. Andre hadde også tatt med seg større barn. Og det var mange fedre der, ikke bare mødre. Femti tilskuere måtte snu i døren fordi både sitteplasser og ståplasser var fylt opp. Ingen hadde ventet et slikt oppmøte.

Vi satte opp et foredrag til, og enda ett. Foredraget hadde tittelen «Når barnet kommer hjem: Hvordan pleie kjærligheten etter fødselen». På disse kveldene var det så stille at du kunne høre en knappenål falle. Disse parene hadde et desperat ønske om å vite hva de skulle gjøre, hvordan de kunne bevare nærheten, hvordan de skulle være gode foreldre. Det var mange, mange spørsmål.

Etter et av foredragene var det noen par som spurte: «Er dette alt du har å tilby, eller har du mer på lager?» Og John var nødt til å svare: «Beklager, dette er alt.» De gjorde John høflig oppmerksom på at: «Vel, det er en bra start, men det er ikke nok.» John sa seg enig. Han dro hjem og ba Julie sette seg, og så tok vi fatt på en lang samtale.

Hva hadde vi å tilby som kunne hjelpe disse foreldrene? Julie hadde behandlet over åtte hundre pasienter gjennom tretti års klinisk praksis, og mange av dem var foreldre. De hadde lidd av depresjoner, post-traumatisk stresslidelse, seksuelt og fysisk misbruk og livets sedvanlige belastninger. For mange var det bekymringen for barna som var grunnen til at de hadde søkt hjelp i utgangspunktet.

John hadde på sin side utført tjuefem studier av par gjennom tretti år som professor og forsker. De siste tretten årene hadde 222 av 302 par fått barn, og barna ble studert, de også.

I tillegg hadde vi grunnlagt The Gottman Institute sammen i 1996. Ved å kombinere forskning og klinisk erfaring hadde vi arrangert et helgetilbud for par på instituttet. Det hadde vært fulltegnet siden 1996. (Det tilbys fremdeles.)

Vi underviste sammen på kurset ved hjelp av rollespill, eksempler fra vårt eget ekteskap, vitenskapelig informasjon og enkle øvelser som parene kunne gjøre selv. Kurset fokuserte på dypere vennskap, konflikthåndtering og å finne frem til felles verdier for å helbrede slitte forhold og forbedre de gode forholdene. 85 prosent av parene som deltok, meldte tilbake at de hadde gjort store gjennombrudd i fastlåste konflikter under oppholdet. Vi må ha gjort noe riktig.

Vi tok med oss vår felles årelange erfaring og satte i gang. I løpet av to måneder hadde vi satt sammen et kurs for par som ventet barn, og kalte det «Når barnet kommer hjem». Det kombinerte prinsippene fra parkursene våre med et nytt opplegg tilpasset nybakte foreldre. Så utførte vi en forskningsstudie på det samme sykehuset hvor datteren vår var blitt født ti år tidligere, for å avgjøre effekten av kurset. Resultatene var oppmuntrende, og vi tok fatt på enda en mer langsiktig studie som nå er avsluttet.

Det er nå gått åtte år siden den første samtalen – en flott reise sammen, for våre par og for oss selv.

Denne boken er resultatet av den reisen.

Hva har vi lært av forskningen? Først av alt vil vi gjerne fortelle deg hva som skjedde med flertallet av parene, sliterne i vår studie, før vi satte opp kurset vårt.

HARDE FAKTA: HVA SKJER MED ET PAR NÅR BARNET KOMMER?

Vi vet at omtrent 3,6 millioner par får barn hvert år i USA. Det bør jo bety mye glede, ikke sant? Dessverre viser forskningen fra mange laboratorier, inkludert vårt eget, at for mange av parene er disse gledene rent forbigående.

Vår forskning viser at etter at det første barnet var født, falt tilfredsheten med forholdet betydelig for to tredjedeler av parene. Konflikter i forholdet og fiendtlighet mot hverandre økte dramatisk. De kranglet mye mer enn før. Den emosjonelle nærheten forsvant. De ble forvirret og utmattet. Da er det ingen overraskelse at interessen for lidenskap, sex og romantikk sank kraftig.

Som andre forskere som hadde studert nybakte mødre. oppdaget vi også at barseldepresjon var vanligere enn vi hadde forventet. Etter at et barn var kommet, ble foreldre ofte trette, søvnløse og irritable. I mange tilfeller utviklet utmattelsen seg til depresjon. I tillegg hadde foreldrene som var slitere, vansker med å se for seg hvilket berg av oppgaver de kom til å møte når barnet kom. Senere kranglet de stadig vekk hjemme om hvem som skulle gjøre hva. Resultatet ble at begge følte seg avvist og ensomme.

I løpet av de nestene månedene tok barnet hovedrollen, og romantikken forsvant mellom disse foreldrene. Noen av dem ble så isolert at det resulterte i utroskap, som ødela tilknytningen mellom dem. Andre endte i et trist samliv med separasjon som resultat. Det var dessverre et flertall av våre foreldre som opplevde denne nedgangen etter at deres første barn ble født.

Hvordan påvirket dette barna? Den intellektuelle og emosjonelle utviklingen ble hindret på en måte som satte den normale utviklingen i fare.

Spedbarn trenger foreldre som reagerer når de har et behov, som trøster dem når de er fortvilet, roer dem ned når de er redde, og leker entusiastisk med dem når de er opplagt på moro. Men når foreldre er forvirret og ensomme eller deprimerte, er de mindre årvåkne overfor barna. Barnegråt bare irriterer dem, barns frykt plager dem, og barns ønske om lek blir for utfordrende. Dette er særlig tilfellet når foreldre er i en konfliktsituasjon.

Spedbarn orienterer seg også i forbløffende sterk grad mot foreldrenes ansikt og stemmer og reagerer på dette. Men når barna gråter av frykt for fiendtligheten de hører i de stemmene, blir gråten en forstyrrelse i det foreldrene holder på med – å krangle. Nedbrutte foreldre ønsker ofte at spedbarna skal være stille og ikke ha så sterkt behov for dem, som dukker i en dukkeseng. Dette skaper et svakt emosjonelt bånd mellom foreldre og barn. Ulykkelig gifte foreldre kan også gå over barnets grenser ved å tvinge dem til å oppføre seg slik de ønsker – som å tie stille.

I studien vår led barn som ble oppdratt av ulykkelige foreldre, emosjonelt. De sakket akterut i forhold til barna til tilfredse foreldre, både når det gjelder den intellektuelle og den emosjonelle utviklingen. De snakket senere, dotreningen ble forsinket og evnen til selvregulering kom sent. Psykolog Tiffany Fields studier av deprimerte foreldre antyder at noen av disse forsinkelsene er varige. Barna kom antagelig til å ligge etter i flere år.

Med bakgrunn i denne forskningen er budskapet klart: Den største gaven et par kan gi barnet, er et kjærlig forhold, for det forholdet styrker barnets utvikling. Jo sterkere båndet er mellom foreldrene, desto sunnere kan barnet utvikle seg, både emosjonelt og intellektuelt. Barn kan ikke trives i turbulente omgivelser. Ingen familier ønsker å ende opp i sliter-kategorien. Den gode nyheten er at da vi så på mesterparene, ble det tydelig at ingen familier trenger å ende som slitere! Metodene våre mestere benyttet, er trinn som alle kan bruke for å holde familien sterk og sunn. Når man følger disse trinnene, viser våre studier at det gir et positivt resultat for familien.

Målet med denne boken er å gi deg ingrediensene du trenger for å skape og ta vare på en kjærlig familie.

HVORDAN OPPNÅ ET STERKT OG KJÆRLIG FORHOLD: OPPSKRIFTEN VÅR

Denne boken gir deg en sekstrinns oppskrift på å skape og opprettholde en sunn familie. Du lærer å gjøre følgende:

1. Innse at vi er i samme båt.

2. Gled dere over samspillet med spedbarnet.

3. Demp konfliktene.

4. Ta vare på hverandre ved å bygge et sterkt vennskap og et godt sexliv.

5. Vær en varm far.

6. Skap et godt grunnlag for fremtiden.

Kapitlene i denne boken viser hvordan du utfører hvert av disse punktene, trinn for trinn. De stammer fra våre kurs om overgangen til foreldrefasen og forskningen vi utførte for å evaluere den.

Hva kan du forvente hvis du følger disse trinnene? I korte trekk viser forskningen vår at:

DU KAN HINDRE AT FORHOLDET GÅR I STYKKER. For parene i studien vår som ikke fikk kurset (kontrollgruppen), gikk kvaliteten i forholdet betraktelig og konstant ned over en treårsperiode. For parene som gikk på kurset og lærte mesternes metoder (kursgruppen), holdt kvaliteten i forholdet seg høy.

DU KAN HINDRE AT AGGRESJONEN STIGER. Blant foreldrene i kontrollgruppen steg aggresjonen dramatisk under barnets første leveår, mens det blant parene i kursgruppen var minimalt med aggresjon.

DU KAN HINDRE BARSELDEPRESJON. 66,5 prosent av mødrene i kontrollgruppen utviklet symptomer på barseldepresjon, i motsetning til bare 22,5 prosent av mødrene i kursgruppen. Dette er en enorm forskjell i forekomsten av barseldepresjon.

DU KAN HA EN POSITIV INNFLYTELSE PÅ SPEDBARNETS UTVIKLING. Da barna i vår studie var tre måneder gamle, gjorde vi videoopptak av mødre og fedre som lekte med barnet. Det vi fant, var følgende: Fedre som tok kurset, var både mer samarbeidsvillige og mindre konkurranseinnstilt overfor partnerne enn fedrene i kontrollgruppen. I tillegg var fedrene som tok kurset, betydelig mer positive og hadde mye mer moro med barnet enn fedrene i kontrollgruppen. Dessuten hadde barna med foreldre på kurset betydelig bedre kontakt med fedrene og mødrene enn barna med foreldre i kontrollgruppen. Barna til foreldrene på kurset viste også raskere språkutvikling enn barna til foreldre i kontrollgruppen. Ut fra disse funnene kom vi frem til at barn med foreldre som tok kurset, gjorde noe riktig når det gjaldt emosjonell utvikling.

Og hvis dere følger disse trinnene, tror vi dere også vil gjøre det riktige, både for dere selv og for barnet.

Den iskalde natten da barnet vårt ble født, endret livet seg dramatisk. Som så mange foreldre trengte vi nå å balansere mellom karrieretid og barnestell. Vi opplevde de uunngåelige søvnproblemene, barnevakter som uteble, og stresset med barnehage. Pluss at datteren vår hadde øreinfeksjoner som stadig førte til at vi måtte på legevakten, tilsynelatende alltid klokken tre om natten. Under et av disse besøkene måtte vi skjerme henne mot et rasende par som kranglet i venteværelset. Og siden vi tilhørte «sandwich-generasjonen», hadde vi ofte omsorgen både for datteren vår og for Julies elskelige mor, som led av diabetes. I en periode var vi faste gjester på sykehuset. Når dette skulle kombineres med å holde vår egen verden samlet, ble det mye stress for alle. Men i den prosessen lærte vi noe viktig av parene i laboratoriet og terapirommet. Vi brukte det vi hadde lært. Vi elsket. Og kom hverandre nærmere enn noen gang.

Vi opplevde noen vidunderlig lykkelige øyeblikk da vi holdt datteren vår mellom oss. Femten år senere gjør vi det fremdeles. Og det kan du også gjøre.