HUSET VED VERDENS ENDE

LAUREN K. DENTON

OVERSATT AV ELISABET MIDDELTHON, MNO

Originaltittel: The Hideaway

Copyright © 2017 by Lauren K. Denton

Translation©Panta Forlag, 2018

Published in Nashville, Tennessee, by Thomas Nelson. Thomas Nelson is a registered trademark of HarperCollins Christian Publishing, Inc.

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtale om kopiering inngått med KOPINOR, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Kopiering i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Alle henvendelser om rettigheter til denne bok stiles til:

Panta Forlag AS

Postboks 6839 St.Olavsplass

0129 Oslo

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-7900-995-5 (ePub)

ISBN 978-82-7900-906-1 (trykk)

Oversetter: Elisabeth Middelthon

Omslagsdesign: Sunila Tuft, Panta

Omslagsbilde: Trevillion/Jill Battaglia

www.pantaforlag.no

Med stor kjærlighet, takknemlighet og beundring dediserer jeg denne boken til mine foreldre, Randy og Kaye Koffler, mine største og første fans.

1

MAGS

MARS

Solnedgangen i Sweet Bay har alltid fått meg til å føle meg litt som barn igjen. Jeg tror det skyldes det store, åpne vannet. Jeg venter at noe skal stige opp fra dypet i siste øyeblikk, noe digert og uventet. Det er alltid noe jeg forventer og ser frem til. Men hver kveld er lik den forrige – en fargeeksplosjon, solen svinner, kveldsmørket senker seg som en gammel venn som faller til ro.

Tidligere i kveld da jeg forlot huset for å gå hit ut i hagen, sto Dot ved mikroovnen og ventet på popcornet mens Bert rengjorde støpejernpannen omhyggelig. Alt var som vanlig. Vi hadde hatt en trivelig middag – god mat, livlig samtale – men alle vet at etter middag er hagen min. Det er lenge siden de sluttet å be meg med på aftenritualene – fjernsynsteater, puslespill, Glory med de firkantede quiltelappene sine. Sene kvelder tilhører meg og minnene mine.

Jeg sitter her på den gamle benken som er laget av hender som en gang holdt mine. Benken er ikke noe særlig, bare sederplanker og maling som flasser av, men den har vært en venn, en følgesvenn, nesten like lenge som jeg har bodd i dette huset. Jeg føler med fingrene under benkekanten. Det er blitt en vane i årenes løp. Jeg lukker øynene og trekker pusten dypt. Noen ganger gjør det vondt å tenke på alt sammen. Andre kvelder, som i kveld, er minnene gode.

Ved siden av meg ligger den siste utgaven av Southern Living, som kom i posten i dag. Sara og butikken hennes er omtalt på side 50. Jeg liker å ha bildet av henne nær meg. På den måten kan jeg late som om hun sitter her ved siden av meg. Idet jeg skal til å åpne interiørmagasinet, merker jeg det stikket i brystet igjen. En stramming, som en liten neve som knytter seg, og så hjertebank. Så er det borte.

Jeg bøyer meg og tar av meg skoene for å kjenne jorden under tærne. Det får meg alltid til å føle meg bedre. Legen foreslo at jeg skulle gå med disse latterlige, hvite helseskoene selv om jeg foretrekker de gamle kalosjene mine. Herregud, jeg elsket dem. De var praktiske, effektive. Det samme med sjøstøvlene og hattene. Du kan ikke reparere en ødelagt motor eller skifte olje på en lastebil i finkjole og høyhælte sko. Min Jenny så ikke ut til å ha noe imot påkledningen min – hun følte seg hjemme i det ukonvensjonelle livet vårt – men med Sara var det annerledes. Jeg så hvordan hun betraktet meg, som om hun lurte på hvordan i all verden mormoren, for ikke å snakke om et hus så praktfullt som The Hideaway, kunne ha blitt så merkelige.

Av og til har jeg lurt på om jeg burde sette meg ned sammen med Sara og fortelle henne om meg selv. Da hun flyttet til meg, var hun allerede i den vanskelige ungpikealderen da venner og deres meninger betyr mer enn alt annet, og jeg visste at hun ble ikke mer populær av å ha meg i nærheten. Men jeg ønsket alltid at jeg kunne hjelpe henne med å se både The Hideaway og meg i et annet lys.

Jeg tror faktisk at grunnen til at hun nå er en sterkere kvinne, skyldes at jeg ble den jeg ble. Hvis jeg hadde blitt værende og latt foreldrene mine bestemme over livet mitt, hvis jeg alltid skulle vært bekymret for hvordan andre oppfattet meg, hadde jeg blitt en svak skygge av den jeg egentlig er. Jeg har behov for å tro at min beslutning om ikke å bøye meg for konvensjonene på en måte hjalp til med å forme Sara – selv om hun ikke er seg det bevisst eller har innsett det.

Kanskje er tiden kommet. Hun er ikke lenger en uberegnelig tenåring, men en voksen kvinne. Og en klok kvinne. Hun vil ha godt av å høre om livet mitt, å få vite hvordan det endret meg fra ydmyk til modig. Svak til sterk. Jeg skal fortelle henne om det. Jeg vil sette meg ned sammen med henne og fortelle henne alt. En av de nærmeste dagene.

2

SARA

APRIL

Jeg elsker lukten av New Orleans om morgenen. Til og med nå. De som kritiserer byen sier at den lukter som gårsdagens søppel eller det grumsete vannet som sildrer inn i kloakkrørene, men jeg vet bedre. Det er lukten av fisk rett fra Gulfen – ikke stinkende, men salt og frisk. Det er duften av nybakte bagetter i The French Quarter, området rundt Frenchmen Street. Det er det pudderaktige sukkeret i brisen fra Café du Monde. Det er riktignok en skarp eim av øl og røyk og syndig liv fra Bourbon Street, men når du blander det sammen, blir det en forfriskende lukt.

Jeg forlot takleiligheten min kvart over ni og trakk inn den skarpe luften. Det var april, noe som i New Orleans – og alle andre steder i de typiske Sørstatene – kan bety alt fra 27 til 5 grader, avhengig av Guds lune og Golfstrømmen. Denne dagen begynte kjølig og lys.

I stedet for å sette meg i Audien spaserte jeg til hjørnet av Canal og Magazine for å ta bussen til butikken min. Det var en lengre spasertur enn jeg likte å gå i platåsko, men Allyn sa alltid at jeg trengte å bryte min daglige rutine og «gjøre noe uventet». Jeg smilte. Han ville vært stolt av at jeg ignorerte tiden – og føttene – og av at jeg nøt morgenen. Det var tross alt ingen som brydde seg om vi åpnet litt senere enn vanlig.

Av en eller annen grunn holdt butikkene i Big Easy alltid åpent til sent eller lukket tidlig. Det var ikke slik jeg foretrakk det, men det var slik livet var her, og jeg var blitt vant til det.

«Hei, skjønne dame,» lød en dyp stemme fra den mørke skyggen ved Three Georges Jewelers. Denne George forsøkte alltid å tilby stjålne smykker og falskt juggel til godtroende turister. Jeg falt aldri for knepene til George, men jeg kunne ikke overse ham. Han var for sjarmerende.

«Hei, George. Planlegger du å lure surt ervervede dollar fra noen i dag?»

«Hele dagen, kjære deg. Om ikke lenge vil en av mine vakre ringer skinne på din finger. Send kjærestene dine til meg, så skal jeg vise dem noe vakkert.»

«Det er jeg sikker på, men jeg har ingen kjæreste i dag.»

«En vakker dame som deg? Jeg er sjokkert!»

Han kalte alle en vakker dame. Til og med noen menn.

Jeg snodde meg gjennom Quarter til stedet der bussen plukket opp shoppere og forretningsfolk og fraktet oss i skytteltrafikk til midt på Magazine Street. Alle jeg møtte var i godt humør, og jeg husket hvorfor jeg forelsket meg i New Orleans.

Da jeg vred om nøkkelen i låsen til Bits & Pieces, samtidig som jeg balanserte en stor kopp med medbrakt kaffe i armkroken, kom Allyn susende inn gaten på sin Harley-Davidson.

«Du er sen.» Han steg elegant av sykkelen. «Ranglet du lenger enn meg i går kveld?» De digre Hollywood-solbrillene dekket halve ansiktet. I dag var håret oransje.

«Nei, det gjorde jeg ikke. Og du har ikke noe du skulle ha sagt – du er også sen.»

«Kan ikke gjøre en entré hvis jeg alltid kommer presis.» Han løp opp trappen og grep kaffekoppen rett før den gled ut av armen min.

Jeg skjøv opp døren, og den deilige duften av gardenia strømmet mot oss. Butikken vår førte et merke med håndlagde, velduftende soyalys. En lett, ikke for sterk duft. Mitt konsept for Bits & Pieces var å få folk til å ønske å bli værende en stund. Vi hadde til og med en kaffemaskin i bakrommet og praliner i en skål ved kassen.

Jeg var glad i alt jeg hadde presset inn i det lille, gamle bolighuset – alt fra restaurerte møbler og gammelt sølv til klassiske puter brodert med den evinnelige franske liljen. Jeg hadde funnet mye på loppemarkeder og i dødsbo. Til og med på noen få garasjesalg. Jeg begrenset meg ikke til å føre bare én type gjenstander – det er derfor jeg kalte butikken Bits & Pieces. Litt av hvert.

Forfrisket av solen og den skarpe vårluften åpnet jeg inngangsdøren, og vi begynte dagen. Jeg satte på musikken til Madeleine Peyroux, og Allyn holdt på med et av fotografiene han hadde satt opp i sideværelset. For å slippe den konstante masingen hans om at jeg måtte slippe til litt av Sørstatenes goth i butikken – for å appellere til Anne Ricetilhengerne og voodoo-fansen i byen – ga jeg ham nokså frie hender.

Jeg innså at New Orleans var en blanding av høy- og lavkultur, periferi og sentrum, og at jeg måtte fire litt på kravene. Men jeg satte en grense ved voodoo-dukker. I stedet spredte han små, hvite porselenshoder utover i butikken. Mange av kundene kjøpte dem som en uhøytidelig vertinnegave.

Dagen forløp som vanlig. Det var midt i uken, og de fleste kundene som kom og gikk tilhørte nærmiljøet. Helgene var for turistene. Noen få, faste klienter hadde engasjert meg til å innrede huset sitt, og en kunde stakk innom for å vise meg fotografier av noen settbord som hun ville jeg skulle se etter neste gang jeg lette etter ting. En student fra kunstakademiet i New Orleans kom med noen innrammede fotografier som han ville at jeg skulle stille ut. Allyn hentet smørbrød til oss fra Guy’s Po-Boys.

Da det nærmet seg stengetid, gikk Allyn inn på bakrommet for å sjekke noen få telefonmeldinger som var kommet inn tidligere på dagen da det var travelt i butikken. Kort etter gjorde han tegn til meg fra gangen.

«En eller annen advokat har ringt. Han sa han må snakke med deg om en fru Van Buren?» Han trakk på skuldrene. «Ba om at du ringer ham så snart du kan.»

Jeg hadde ikke snakket med Mags på over en uke. Vanligvis snakket vi sammen søndag ettermiddag, men jeg hadde gått glipp av vår siste samtale på grunn av en vannlekkasje i butikken. I stedet for å høre de siste sladderhistoriene fra Sweet Bay hadde jeg tilbrakt hele dagen med bøtter, dyvåte håndklær og en gretten reparatør. Da jeg kom hjem og hadde dusjet, var det for sent å ringe. Hun la igjen en melding på telefonen neste morgen, men vi hadde til gode å snakke sammen.

Kunden så på meg, så på klokken. Jeg ønsket ikke å virke uoppmerksom, så jeg ristet på hodet. «Jeg blir nødt til å ringe ham tilbake litt senere.»

«Ja visst, sjef.»

Mens kunden vandret langsomt omkring i butikken, klødde seg på haken og tenkte på hva han skulle kjøpe, kjempet jeg mot en merkelig trang til å ta bilen og kjøre til Sweet Bay for å besøke Mags. Jeg lo lavt av denne impulsive tanken. Jeg kunne ikke bare slippe trådene som binder livet mitt sammen og ta en pause, men plutselig lengtet jeg likevel så inderlig etter å høre stemmen hennes.

***

En time senere, etter å ha solgt spisebordet fra 1890-årene og lagt det bak i lastebilen lukket vi omsider for dagen. Alt jeg tenkte på var å ringe advokaten. Kanskje hadde Mags kranglet med noen i byen. Jeg smilte ved tanken. Det var ikke uvanlig for mormoren min, men ville hun ikke hatt lyst til å fortelle meg det selv? Eller Dot kunne i det minste ha ringt for å gi meg detaljene. Hvorfor skulle en advokat ringe meg om noe uvesentlig?

Allyn og jeg ble værende i butikken til sju for å gjøre opp kassen, sette møblene på plass, rydde og forberede neste arbeidsdag. Ofte dro jeg enda senere, men jeg gikk tidlig sammen med ham.

«Vil du ha lift hjem?» spurte han da vi stoppet opp ute på gaten. «Jeg har en ekstra hjelm.»

«Takk, men jeg tror jeg kommer til å bruke litt tid på hjemveien. Jeg har ikke ringt advokaten ennå.

«Greit. Hva gjaldt det?»

«Det gjelder Mags. Van Buren er etternavnet.»

«Å, Mags fra Sweet Bay, Alabama.» Allyn forsøkte seg på en overdreven sørstatsdialekt. «Imponerende etternavn for den lille, eksentriske mormoren din.» Han holdt inne et øyeblikk. «Advokater ringer vanligvis ikke med gode nyheter, sjef.» Han festet hjelmen på hodet.

«Jeg har allerede tenkt på det.»

«Nevnte hun noe da du snakket med henne søndag?»

«Jeg gikk glipp av samtalen. Husker du ikke at jeg var her med Butch og det gapende hullet i taket?» Jeg kløp ham i armen, og han kløp tilbake.

«Jeg skjønner fremdeles ikke hvorfor du ikke drar tilbake til Sweet Bay oftere. Hvorfor ikke ta henne med på besøk en gang? Jeg lager en dødsbra White Russian. Liker ikke eldre mennesker det?»

Jeg lo. «Jeg aner ikke om hun liker White Russian. Og jeg besøker henne. Jeg fortalte deg alt om oppholdet i julen – Bert satte nesten fyr på treet da han forsøkte å pynte det med levende stearinlys. Mags måtte dusje det med brannslukkingsapparatet. Det var som vanlig totalt kaos. Søndagssamtalene våre fungerer helt tilfredsstillende.»

«Kanskje for deg. Jeg vedder på at Mags ville bli glad for å se ansiktet ditt oftere. Hvem ville ikke det?» Han klappet meg på kinnet og kastet det ene beinet over sykkelsetet. «Du trenger ikke krysse hele landet for å komme dit, vet du.»

Jeg bet meg i kinnet og stirret sint på ham, men han hadde rett. Jeg hadde forlatt Mags og den lille hjembyen min for grønnere enger i New Orleans, men Mags var min eneste familie – jeg skyldte henne mer enn jeg hadde gitt henne.

«Greit, greit. Jeg skal holde kjeft. Kom deg av sted og ta den telefonen. Vi ses i morgen.» Allyn løftet hjelmen for å gi meg et fort kyss på kinnet, ruste motoren noen ganger og raste av sted.

I stedet for å gå til bussen som går tilbake til Canal, tok jeg til venstre i Napoleon Avenue og spaserte mot St. Charles Avenue. På veien tok jeg opp mobilen og fant frem til talemeldinger med tommelen. Fem eller seks ubesvarte meldinger blunket mot meg fra den lyse skjermen. Også fra Mags. Hun hadde skravlet i vei om alt og ingenting, og med takproblemet som varte ved hele uken, hadde jeg ikke tatt meg tid til å ringe tilbake. Jeg berørte navnet på skjermen og lyden av stemmen hennes fylte luften omkring meg.

Da jeg hørte meldingen for annen gang, slo det meg at det var en uvanlig klang i stemmen hennes. Jeg kan ikke ha lagt merke til det før på grunn av kaoset i forbindelse med vannlekkasjen, men hun hørtes ikke så kvikk ut som hun vanligvis gjorde. Etter at hun hadde gitt meg en rapport om ekornene som gravde opp geraniumene hennes, og om flaggermusene i pipen i The Hideaway, tok hun en pause og sukket.

«Jeg vet det ikke er noen høytid, eller noe som ligner engang, men jeg ville bli glad for å se deg, vennen min. Noen ganger er bare det å se ansiktet ditt alt …» Hun kremtet og lo litt. «Jeg vet at du har det travelt. Jeg skal ingen steder, så bare kom når du kan. Du trenger ikke forandre planene dine for min skyld.»

Meldingen sluttet idet jeg kom frem til de andre som sto og ventet på trikken i St. Charles Avenue. Jeg satte meg på benken et stykke unna dem og fomlet med telefonen, flyttet den fra hånd til hånd. Jeg ønsket å ringe Mags – å høre hvordan det sto til, å si unnskyld for at jeg ikke hadde ringt tidligere – men noe tvang meg til å ringe advokaten først. Jeg trykket på knappen, og det knyttet seg i magen min mens jeg ventet.

«Å, frøken Jenkins. Takk for at De ringer tilbake. Jeg skulle akkurat til å gå ut døren.»

Jeg hørte ham sette seg i stolen igjen, så ble en mappe lagt ned på skrivebordet. «Jeg er Vernon Bains, fru Van Burens advokat. Har noen kontaktet Dem?»

«Nei. Hva gjelder det?» spurte jeg og ignorerte antydningen til sorg i stemmen hans.

«Deres mormor døde i dag tidlig. Jeg beklager at det er jeg som må fortelle Dem dette, men fru Ingram klarte ikke å snakke om det nå. Hun ba meg om å fortelle Dem det.»

Jeg lukket øynene og snudde ryggen til de andre som ventet på trikken, og så la jeg den ledige hånden over øynene og presset fingrene mot tinningen til det gjorde vondt.

«Det vil glede Dem å vite at hun ikke led. Hun klaget over brystsmerter, så Dot tok henne med til legen. De kunne ikke ha visst det tidligere, men det viste seg at fru Van Buren holdt på å få et kraftig hjerteinfarkt. Legen ringte etter sykebil, men hun døde på vei til sykehuset. Dot sa det så ut som om hun bare lukket øynene og falt i søvn.»

Jeg tenkte på trikken som kom skramlende nedover sporet mot meg og plukket opp og satte av folk på forskjellige steder på ruten. Tre og et halvt minutt til, og den kom til å stanse for meg.

Jeg kremtet og rettet meg opp på benken. «Takk for at De ringte meg, herr Bains. Jeg er glad De fortalte meg det.»

«Vi kommer til å lese opp testamentet fredag ettermiddag her på mitt kontor.»

«Og hvor er det?»

«Jeg holder til i Mobile. Tvers over bukten.»

***

3

SARA

APRIL

Den kvelden tok jeg et glass vin med meg ut på gårdsplassen. På 1850-tallet var min bygning, og mange andre bygninger i dette kvartalet, vognskjul. Nå var de tomannsboliger som omga en liten, brolagt gårdsplass med bougainvillea, velduftende sjasminbusker og palmer. Noen hadde plassert et smijernbord og noen stoler midt på plassen og skapt et åpent sted i den frodige oasen. Om kvelden, når luftfuktigheten ikke var 200 prosent, samlet naboer og venner i alle aldre og varierende grad av originalitet seg for å markere slutten på enda en dag.

Akkurat denne kvelden satt Millie og Walt, paret som bodde i den andre delen av min tomannsbolig, og stirret hverandre i senk over sjakkbrettet. Alle visste bedre enn å forstyrre dem før én av dem – vanligvis Millie – skrek sjakkmatt. Jeg satte meg i en hammock og tok en liten slurk hvitvin.

Det var omtrent førti timer til jeg måtte sette kursen østover på Interstate-10 mot Alabama. Jeg måtte begynne tidlig neste morgen for å gjøre om på avtaler, ringe kunder og skrive beskjeder til Allyn. Han kom antagelig til å mislike at jeg ikke trodde han kunne klare jobben alene den uken, men jeg kunne ikke for det. Butikken var min baby, og det var ikke lett for meg å dra fra den, selv for noen få dager.

Jeg tok frem telefonen for å se hva klokken var. Åtte, en god tid å ringe på. Middagen var antagelig over, og dersom alt var som det alltid pleide være, ville Bert sette de siste, rengjorte grytene og pannene på plass. Dot ville hente kryssordboken og en stor bolle med popcorn og trekke seg tilbake til verandaen bak huset for kvelden. Mags ville gå ned til hagen i de skitne kalosjene sine.

Mags tilbrakte alltid de sene ettermiddagene i hagen på en slitt sedertrebenk. Hun drev ikke med hagearbeid, hun leste ikke, hun bare satt der. Da jeg var liten, prøvde jeg å holde henne med selskap der, men hun skysset meg alltid bort og sa at hun trengte å være alene med minnene sine.

Fingeren dvelte over nummeret til The Hideaway. Hva ville skje med huset nå da Mags var borte? Det hadde ikke vært en ordentlig bed & breakfast siden jeg var liten. Kunne det bli en B&B igjen? Burde det bli det?

Da jeg var yngre, hadde huset vært en morsom, men forunderlig lekestue som kunne utforskes. Da jeg ble eldre, ble jeg mer bevisst på den uvanlige livsstilen som hersket i huset. Det hadde kanskje vært et helt vanlig B&B en gang, men i årenes løp var det blitt et svingdørskollektiv for eldre, et langvarig opphold for folk på vei til Floridas pensjonistparadis.

Kanskje Dot og Bert ville bli værende og drive stedet, men det var neppe stor aktivitet der lenger. Huset hadde en gang vært et virkelig vakkert sted – med viktorianske tårn, hvite, dekorative utskjæringer, franske dører som åpnet seg ut mot en bred veranda som gikk rundt hele huset – men det hadde forfalt i årenes løp. Da jeg var ferdig med college, var det vanskelig å ignorere malingen som flasset av, de skjeve mursteinene og vinduslemmene som var dekket med blåregn og kudsu.

Men fremdeles var det ingen som kunne benekte at huset hadde en særegen sjarm. I en gjenglemt og støvet guidebok sto The Hideaway fremdeles oppført som et sted i Sørstatene som det var «verdt å besøke». Hver sommer var det en eller annen familie som helt tilfeldig snublet inn etter en slitsom reise, og de ble svært overrasket over å oppdage at stedet slett ikke var som beskrevet i guiden. Mags og de andre ville ta godt imot dem og vise dem til rommene. Alle var begeistret over å få virkelige gjester igjen, og de var overbeviste om at det var begynnelsen på «sesongen».

***

Etter noen dager var det ikke til å unngå at gjestene avbrøt ferien, at de sa noe hadde skjedd hjemme som gjorde at de måtte dra tilbake. Selv om de ikke kunne komme fort nok avgårde, var det noe ved stedet eller menneskene som hadde betatt dem. De unnskyldte seg alltid for at de dro. Det var ganske merkelig – gjestene flyktet, noen ganger midt på natten, men de takket alltid Mags for gjestfriheten.

Bortsett fra de virkelige gjestene som kom og gikk, var stedet alltid hjem for et rikt utvalg mennesker som hadde innlosjert seg der for mange år siden og som aldri dro. Noen tok seg jobb i huset, noen hjalp til med hagearbeid eller matlaging, og noen bare bodde. Mags’ venner, Bert og Dot Ingram, hadde vært der i flere tiår, og Major og Glory Gregg flyttet inn kort tid etter dem. The Hideaway var alltid en underlig blanding av grevinnearmer, grått hår, forklekjoler og bukseseler.

«The Hideaway, vær så god.»

Jeg smilte da jeg hørte Dots velkjente stemme. «Det er Sara.»

«Sara, kjære deg. Jeg har ventet på at du skulle ringe.» Hun la hånden over røret og ropte «det er Sara» med lav stemme. «Vernon må ha ringt deg. Jeg fikk meg ikke til å si det høyt. Hvordan har du det?» spurte hun.

Jeg sukket og lente hodet mot liggestolen. «Jeg har det OK. Hva med deg?»

« Å, du vet. Alt skjedde så fort.» Stemmen brast, og hun ventet litt. «Du tror at en syttito år gammel dame vil ha enda et tiår med godt liv igjen, kanskje mer. I hvert fall en kvinne som Mags. Og hjertet, av alle ting. Hun var sterk som en hest.»

«Sa hun i det hele tatt noe om at hun følte seg dårlig? Hadde hun hatt smerter? Jeg ante ingenting.»

«Du kan tro jeg har gjennomgått dette en million ganger i hodet mitt,» sa Dot. «Hun nevnte riktignok at hun var litt andpusten noen ganger den siste uken, men jeg skyldte på de ufyselige sigarettene hun snek seg til når hun trodde vi ikke ville merke det.»

Dot pusset nesen. «Hun holdt mye lavere tempo siden sist du så henne i julen. Hun klarte bare ikke å holde det gående som før, som å dra omkring på sykkelen og komme brasende inn gjennom myggnettingen til enhver tid. Jeg burde ha skjønt at noe var på ferde.»

Mags hadde virket litt sliten sist jeg snakket med henne, men jeg tilskrev det vanlig tretthet. Hun var tross alt syttito.

«Men hun må ha fått et hint om at noe kunne skje, selv om jeg ikke merket det,» sa Dot. «Forrige uke sa hun helt plutselig at dersom hun ble virkelig syk, hadde vi streng beskjed om å hente henne på sykehuset og ta henne med tilbake til huset. Hun sa hun ville foretrekke å tilbringe kveldene i hagen fremfor i et kaldt og sterilt sykeværelse. Kan du ikke høre henne si det? Da vi kjørte nedover innkjørselen for å dra til legen i morges, hadde hun åndsnærværelse nok til å be Bert om å se etter bær i hagen, for hun ønsket seg et stykke av jordbærpaien hans.»

Dots papirlommetørkle knitret i telefonen.

«Det var helt umulig for deg å forutse at dette kom til å skje.» Jeg sa det like mye til meg selv som til Dot. «Men jeg skulle ønske jeg hadde visst det. Kanskje jeg kunne ha gjort noe.»

«Ikke mye du kunne ha gjort tre timers reise herfra.»

«Jeg kunne ha kommet på besøk for å hjelpe til.»

«Hun ville aldri ha bedt deg om det. Uansett hva jeg tror, ville hun aldri ha ønsket at du ble lenge borte fra livet ditt der på grunn av henne.»

«Men du tror noe annet?»

Dot sukket. «Jeg mener bare at det var tungt for henne å ikke se så mye til deg, selv om hun aldri nevnte det.»

«Men vi snakket sammen hver uke. Og jeg kom til Sweet Bay så ofte jeg kunne. Det ville ha vært annerledes hvis jeg hadde flere ansatte i butikken som kunne overta for meg. Jeg har bare Allyn.»

«Jeg vet det, jeg vet det. Du har sikkert rett.»

Jeg hysjet på stemmen i hodet – kanskje var det Allyn jeg hørte spørre om det virkelig ville ha vært særlig annerledes om jeg hadde hatt en lang vaktliste til disposisjon. Ville jeg ha reist tilbake oftere? Jeg ville gjerne si ja, men jeg var usikker. Jeg hadde funnet meg til rette med avstanden mellom Sweet Bay og meg.

«Hun sa alltid at hun forsto,» sa jeg.

«Klart hun gjorde. Hun var så stolt av deg. Hun ønsket aldri å være til bry for noen, særlig ikke for deg. Du kjenner Mags. Hun spurte nesten aldri om hjelp, og hun var privat helt til det siste.»

Selvfølgelig ville Mags aldri ha ringt meg og bedt meg komme på besøk en tilfeldig helg. Det er ikke slik hun er – eller var. Hun ønsket jeg skulle komme av meg selv. Jeg hadde bare ventet for lenge.

«Ingen vits i å bekymre seg over det nå,» sa Dot. «Hvordan kunne noen av oss ha visst det? Hun var Mags – vi tok for gitt at hun ville være her bestandig.»

Da vi hadde avsluttet samtalen, var gårdsplassen tom. Bare Millie og Walt var igjen og satt og så på hverandre og vurderte sine neste trekk på sjakkbrettet. Jeg hørte såvidt de tidlige kveldslydene fra Bourbon Street noen kvartaler lenger borte; stille som en huskatt sammenlignet med det bråket som ville komme om noen timer.

«Nå var du langt borte,» ropte en kjent stemme. «Hva skjer?»

Bernard, en kunstner som bodde i en av tomannsboligene på den andre siden av gårdsplassen, satte seg i stolen ved siden av meg. Han vred av plastkorken på en bulket Nalgene-flaske og tok en stor slurk.

«Ser bare på Millie og Walt. Gift i sekstiåtte år og fremdeles pinlig forelsket.»

Vi betraktet dem en stund uten å si noe.

«Har du vært ute med ham fra advokatfirmaet igjen?» spurte han.

«Vi har sett hverandre noen ganger.» Det gikk et langsomt smil over ansiktet til Bernard. «Hva betyr det uttrykket?»

Han holdt hendene opp som om han overga seg. «Jeg sier ikke noe. Han så bare ut til å ha en tjukk lommebok til å være så ung.»

Mitch var jurist og ansatt i et av de eldste advokatkontorene i New Orleans. Han ble partner da han var tretti, en rekord i firmaet, kanskje til og med i byen. På vår første date bestilte han det beste bordet på Commander’s Palace, og vi hadde vært ute sammen noen ganger etter det. Men han var ikke den eneste, og det var slett ikke alvorlig – og slik hadde det vært med de fleste menn jeg gikk ut med i New Orleans. For meg fungerte det helt bra.

«Tro det eller ei, han er hyggelig. Han ba meg bli med på en eller annen gallaforestilling i morgen kveld, men jeg blir nødt til å melde avbud. Mormoren min er død, og jeg må dra til Sweet Bay.»

Å si det høyt satte ord på min nye virkelighet – at jeg nå var uten familie – en omstendighet jeg ikke visste hvordan jeg skulle forholde meg til.

«Så leit. Sto dere hverandre nær?»

Jeg nølte. «Både og. Det var alltid en del hun holdt for seg selv, også fra meg.»

«Så det er der du har det fra.»

«Har hva fra?»

«Du er selv en privat person. Lukket. Du viser ikke alle kortene dine, slik de fleste her i strøket gjør.»

Jeg vurderte det en liten stund. «Kanskje Mags og jeg lignet hverandre mer enn jeg innså.»

«Var hun en typisk ‘nybakte rundstykker og såpeoperabestemor’?»

Jeg lo. «Ikke det, akkurat.»

«Min laget de beste potetgullkakene i Butler County, Mississippi.»

«Potetgullkaker?» Jeg gned meg i øynene. «Vel, det ligner noe Mags kunne ha laget. Men nei, hun var absolutt ikke typisk. Du vil ikke tro hvor ubeskrivelig flau jeg kunne bli over henne.»

«Blir ikke alle litt flaue over bestemødrene sine? Tenk deg – potetgullkaker? Ingen spiste dem – vi bare la dem under servietten til vi kunne snike dem med til hunden.»

Jeg smilte og tenkte på kvinnen som ikke nølte med å hente meg på skolen kledd i røkejakke og plastsandaler. Når hun skulle dra et sted, måtte hun enten gå eller sykle, fordi hun var plaget av «flyvende fluer» i synsfeltet. Når mor og jeg kjørte henne til frisøren, sank jeg alltid dypt ned i bilsetet. Med det krusete, krøllete, grå håret stikkende ut under hatten, som forestilte et fuglerede med små, blå egg på toppen, var Mags helt uvitende om hvor flaut jeg syntes det var. Hun lot i hvert fall som om hun ikke merket det.

Men hun var min eneste familie. Antagelig min største fan. Og nå var hun borte.

Jeg reiste meg og klappet Bernard på skulderen. «Jeg burde komme meg i seng. Allyn kommer til å gå i spinn ved tanken på å drive butikken noen dager uten meg. Jeg må gi ham klare instrukser før jeg drar.»

I takleiligheten min var alt på plass: stoppede dunputer på to sofaer trukket med linstoff, antikke sølvvaser med friske blomster, noen smakfulle kunstgjenstander. Jeg hadde innredet takleiligheten i samme ånd som Bits & Pieces, skjønt jeg var sjelden hjemme lenge nok til å ha glede av blomstene og de myke, innbydende sofaene.

Mens jeg gjorde meg klar til å legge meg, var det Mags som opptok tankene mine. Av og til flagret hun gjennom The Hideaway full av energi og sa at hun skulle gjøre rent og rydde. Da pleide hun å undersøke skap, sjekke skrivebordsskuffer og se på forskjellige møbler som om hun faktisk ville våge å kvitte seg med noen av dem. Det klarte hun aldri. Hvis gjenstander – eller folk – fant veien dit, virket det som om hun ikke klarte å skille seg av med dem.

Jeg var helt motsatt, jeg hatet rot og kaos, og hjemmet mitt og butikken var bevis på det. Jeg hadde ikke bevisst utviklet en smak så forskjellig fra den jeg hadde vokst opp med, men slik var det blitt.

Blikket mitt falt på to spisestuestoler på motsatt side av rommet som jeg nylig hadde gjort ferdige, men som jeg ikke hadde klart å skille meg av med ennå. Jeg kom over dem en regnfull lørdag etter en lang reise til et dødsbo i et dekadent, mosegrodd hus i St. Charles. Det dryppet vann fra taket ned i sølvskåler diskret plassert rundt omkring i den overdådige stuen i førkrigshjemmet med åtte soveværelser. Jordslåtte silkegardiner dekket de tre meter høye vinduene. Et matt, sølvinnrammet speil hang på veggen i toalettet i første etasje. Det var slike kaotiske forhold som til å begynne med hadde fått meg til å bli glad i gamle, glemte gjenstander. Jeg dro fra dødsboet med de to franske stuebordstolene med ødelagt rottingssete, og nå sto de stolte og vakre i dagligstuen min. Butikken min var full av slike vakre ting som jeg hadde reddet og restaurert.

Kanskje var jeg ikke så forskjellig fra Mags som jeg hadde trodd. Jeg hadde brukt mange år på å distansere meg fra henne og The Hideaway, men her satt jeg nå med favnen full av andre gamle og fillete gjenstander som jeg ønsket å omgi meg med.

Jeg satte meg opp i sengen med putene i ryggen og flettet håret for å rette det ut mens jeg sov. På nattbordet sto flasken med Jo Malone-håndkrem som jeg gned fingre og neglebånd med, det var det siste som sto på sjekklisten før jeg slukket lyset. Men i kveld ventet jeg med hånden på lampesnoren. I stedet for å trekke i den åpnet jeg skuffen i det lille bordet og stakk hånden helt inn.

Fotografiet lå der fremdeles, men jeg hadde ikke tatt det frem på en stund. Mags og moren min smilte fra det gulnede Polaroid-bildet mens jeg, en travel elleveåring, lo av noe utenfor bilderammen og forsøkte å stikke av. Hånden til mor lå på skulderen min i et svakt forsøk på å holde meg på plass lenge nok til å ta bildet.

Jeg fokuserte på Mags. Den evinnelige hatten med fugleredet manglet, og håret – gråsprengt, mest grått – hang løst om skuldrene. Det må ha vært en dag med lav fuktighet, for i stedet for de krusete krøllene, falt håret i myke bølger. Ansiktet var avslappet, og det var smilerynker i øyekroken.

Jeg hadde aldri tenkt mye på Mags som ung kvinne, men på dette bildet var det lett å skrelle bort årene og se hvordan hun måtte ha sett ut på min alder og enda yngre. Jeg hadde holdt dette fotografiet i hendene mange ganger, men jeg hadde aldri sett forbi det femtifire år gamle ansiktet og inn i den personen hun kan ha vært før jeg ble født, til og med før min mors tid. Så vidt jeg visste hadde hun alltid vært den samme rare, frustrerende sjuskete kvinnen jeg alltid hadde kjent. Men de øynene. Og smilet hennes – litt skjevt, som om det var noe tilfreds i det, noe hun forsøkte å holde for seg selv.

Jeg så på fotografiet enda en stund, men så la jeg det på plass bakerst i skuffen og slukket lyset. Jeg merket at det bygget seg opp – det brant i halsen og det sved i øynene. Jeg hadde tatt meg sammen hele dagen, men da det var mørkt og stille i rommet, ble hjertet og brystet overveldet av sorg. Tårene rant uhindret nedover kinnet og laget fuktige flekker på puten.

Mens brystet hevet seg i stille gråt, hadde jeg en flyktig erindring om den sorgen jeg opplevde da foreldrene mine døde. Det var annerledes den gangen – ikke bedre eller verre – bare annerledes. En tolvåring med en mormor og fire «besteforeldre» som samboere sørger svært annerledes enn en voksen som vet at hun nå er alene i verden, selv om hun forsøker å si til seg selv at hun egentlig ikke trenger noen.

Jeg gråt til tårene tok slutt. Utkjørt og skjelvende strekte jeg meg og tok frem fotografiet igjen. Jeg stilte bildet opp mot en bok på bordet og trakk pusten dypt. Mags’ ansikt ble opplyst av den dunkle, gule gløden fra gatelykten utenfor vinduet. Jeg sank dypere ned i putene og lukket øynene, fornøyd over å vite at Mags, uansett hvor hun var, sendte meg det underfundige smilet sitt.

***