NOE I
VANNET

CATHERINE STEADMAN

Oversatt av Lene Stokseth, mno
lene.stokseth.no

Originaltittel: Something in the water

Copyright © 2018 by Catherine Steadman

All rights reserved.

Published in the United States by Ballantine Books, an imprint of
Random House, a division of Penguin Random House LLC,
New York.

Translation © Panta Forlag 2019

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtale om kopiering inngått med KOPINOR, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Kopiering i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Alle henvendelser om rettigheter til denne bok stiles til:

Panta Forlag AS

Postboks 6839 St. Olavsplass

0130 Oslo

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-7900-998-6 (ePub)

ISBN 978-82-7900-955-9 (trykk)

Oversetter: Lene Stokseth

Omslagsdesign: Sunila Tuft

www.pantaforlag.no

Til Ross

Hvis en seier blir beskrevet i detalj, kan man ikke
lenger skille den fra et nederlag.

Jean-Paul Sartre, Djevelen og den gode Gud

Jeg skal smile: Smilet mitt vil synke til bunns i
øynene Deres, og Gud vet hvor det vil bli av.

Jean-Paul Sartre, For lukkede dører,

oversatt til norsk av Bernt Vestre,
Aschehoug 1995.

•••

1

Lørdag 1. oktober

Graven

Har du noen gang lurt på hvor lang tid det tar å grave en grav? Du trenger ikke å lure lenger. Det tar en evighet. Uansett hvor lang tid du tror det tar, kan du gange det med to.

Jeg er sikker på at du har sett det på film: Helten, kanskje med en pistol mot hodet, mens han svetter og grynter seg dypere og dypere ned i jorden til han står hundre og åtti centimeter nede i sin egen grav. Eller de to uheldige skurkene som krangler og slenger spydigheter til hverandre i et vilt og latterlig kaos mens de graver av alle krefter så jorden spruter rundt dem, like lett som på tegnefilm.

Det er ikke sånn. Det er tungt. Ingenting ved det er lett. Bakken er hard som stein. Det er faen så tungt.

Og kjedelig. Og langtekkelig. Og nødvendig.

Stresset, adrenalinet, det desperate dyriske behovet for å gjøre det holder deg gående i omtrent tjue minutter. Så faller du sammen.

Musklene gnager mot knoklene i armer og bein. Hud mot bein, bein mot hud. Hjertet verker etter adrenalinsjokket, blodsukkeret faller, du møter veggen. Med hele kroppen. Men du vet, du vet tindrende klart at hullet skal graves, enten du er høyt oppe eller lavt nede, enten du er utmattet eller ikke.

Så kommer du over i et nytt gir. Det er som punktet halvveis i et maraton, da det ikke er morsomt lenger og du bare er nødt til å fullføre den hersens, jævla greia. Du har investert, du har satset alt. Du har fortalt alle vennene dine at du skulle gjøre det, du har fått dem til å donere penger til et eller annet veldedig formål, et du bare har en vag, tilfeldig tilknytning til. De lovet skyldbevisst å donere mer penger enn de egentlig hadde lyst til å gi, følte seg forpliktet til det på grunn av en eller annen sykkeltur de tok en gang i studietiden, og som de plager deg med å fortelle om i detalj hver gang de blir fulle. Jeg snakker fremdeles om maraton, ikke fall av. Og så dro du ut hver kveld helt alene, med verkende legger og hodetelefoner på, og trente deg opp i kilometer etter kilometer, for dette. Slik at du kan kjempe mot deg selv, kjempe med kroppen din, der og da, i det øyeblikket, i det krasse øyeblikket, og se hvem som vinner. Og det er ingen andre enn deg som ser på. Og egentlig er det ingen andre enn deg som bryr seg. Det er bare deg alene som prøver å overleve. Det er sånn det føles å grave en grav, som om musikken har stoppet, men du klarer ikke å slutte å danse. For hvis du slutter å danse, dør du.

Så du fortsetter å grave. Du gjør det fordi alternativet er langt verre enn å grave et for jævlig hull som aldri blir ferdig i den harde, kompakte jorden med en spade du fant i skuret til en gammel mann.

Mens du graver, ser du farger gli over øynene. Det er fosfener forårsaket av metabolsk stimulering av nevroner i synssenteret på grunn av lite oksygen og lite glukose. Blodet bruser i ørene. Det betyr at du har lavt blodtrykk på grunn av dehydrering og overanstrengelse. Men tankene dine? Tankene glir over bevissthetens stille dam og streifer bare overflaten en gang iblant. Borte før du rekker å gripe tak i dem. Hodet er helt tomt. Sentralnervesystemet behandler overanstrengelsen som en kjemp-eller-flykt-situasjon, nevrogenese utløst av anstrengelse, og den alltid like populære sportsbladfavoritten: endorfiner utløst av anstrengelse, noe som både hemmer hjernen og beskytter den mot de vedvarende smertene og stresset ved det du holder på med.

Utmattelse er en fantastisk emosjonsregulator. Enten du løper eller graver.

Etter rundt tre kvarter kom jeg til at hundre og åtti centimeter var urealistisk dypt for denne graven. Jeg kommer ikke til å grave så dypt som hundre og åtti centimeter. Jeg er hundre og sekstiåtte centimeter høy. Hvordan skulle jeg i det hele tatt klare å komme meg ut? Jeg ville bokstavelig talt ha gravd min egen grav.

Ifølge en YouGov-undersøkelse fra 2014 er hundre og åtti centimeter den ideelle høyden for en britisk kvinne. Det er visst den høyden en gjennomsnittlig britisk mann foretrekker at partneren hans skal ha. Flaks for meg. Flaks for Mark. Herregud, jeg skulle ønske at Mark var her.

Hvor dypt skal jeg grave hvis jeg ikke skal grave hundre og åtti centimeter? Hvor dypt er dypt nok?

Lik blir ofte funnet fordi de er dårlig begravd. Jeg vil ikke at det skal skje. Det vil jeg virkelig ikke. Det er absolutt ikke det resultatet jeg er ute etter. Og en dårlig begravelse skyldes i likhet med alt annet som er dårlig, egentlig bare tre ting:

Dårlig tid

Tafatthet

Skjødesløshet

Når det gjelder det med tiden: Jeg har mellom tre og seks timer på meg. Tre timer er et konservativt anslag. Seks timer er hvor mye dagslys jeg har igjen. Jeg har tid.

Jeg tror at jeg har nok tiltakslyst; to hoder tenker bedre enn ett. Håper jeg. Jeg må bare jobbe meg gjennom det skritt for skritt.

Og nummer tre? Bryr jeg meg? Herregud, som jeg bryr meg. Jeg bryr meg. Mer enn jeg har brydd meg om noe i hele mitt liv.

Nitti centimeter er minimumsdybden som blir anbefalt av ICCM (Institute of Cemetery and Crematorium Management). Det vet jeg fordi jeg har googlet det. Jeg googlet det før jeg begynte å grave. Ser du? Jeg er ikke tafatt. Jeg er ikke skjødesløs. Jeg satte meg på huk ved siden av liket, med våte blader og seig gjørme under føttene, og googlet hvordan man skal begrave et lik. Jeg googlet det på den billige mobiltelefonen til den døde. Hvis de finner liket … de kommer ikke til å finne liket … og klarer å innhente informasjonen … de kommer ikke til å innhente informasjonen … vil søkehistorikken på telefonen bli fantastisk lesning.

Etter to hele timer slutter jeg å grave. Hullet er litt over nitti centimeter dypt. Jeg har ikke noe målebånd, men jeg husker at nitti centimeter er omtrent til skrittet. Høyden på det høyeste hinderet jeg klarte på rideleiren jeg var på før jeg begynte å studere for tolv år siden. Attenårspresang. Er det ikke rart hva man husker? Men her står jeg i en grav som rekker meg til livet, og husker et ridestevne. Jeg fikk forresten andrepremien. Det var jeg veldig fornøyd med.

Uansett, jeg har gravd omtrent nitti centimeter dypt, seksti centimeter bredt og hundre og åtti centimeter langt. Ja, det tok to timer.

For å gjenta meg selv: Det er veldig tungt å grave en grav.

Bare for å sette det i perspektiv for deg, så er totimershullet mitt: 0,9 x 0,6 x 1,8 meter stort, og det er én kubikkmeter, altså halvannet tonn jord. Og det – det – tilsvarer vekten til en stasjonsvogn eller en fullvoksen hvithval eller en middels flodhest. Så mye har jeg flyttet opp og litt til venstre for der det lå før. Og denne graven er bare nitti centimeter dyp.

Jeg ser bort på jordhaugen og haler meg langsomt opp, underarmene dirrer under kroppsvekten. Liket ligger rett overfor meg under en slitt presenning, det koboltblå er en fargeklatt mot den brune skogbunnen. Jeg fant presenningen hengende som et slør fra en grein borte ved rasteplassen, i stille fortrolighet med et forlatt kjøleskap. Den lille fryseboksdøren i kjøleskapet knirket rolig i vinden. Dumpet.

Er det ikke noe veldig trist med forlatte ting? Trøstesløst. Men liksom vakkert. Nå skal jeg vel på en måte forlate et lik.

Kjøleskapet har vært her en stund – det vet jeg fordi jeg så det fra bilvinduet da vi kjørte forbi her for tre måneder siden, og det er fortsatt ingen som har kommet for å hente det. Mark og jeg var på vei fra London tilbake til Norfolk, etter å ha feiret dagen da vi møtte hverandre, og nå er kjøleskapet her fremdeles, flere måneder senere. Så rart å tenke på hvor mye som har skjedd – med meg, med oss – i løpet av den tiden, men her er ingenting forandret. Som om dette stedet har vært løsrevet fra tiden, et venteområde. Sånn føles det. Kanskje det ikke har vært noen her siden eieren av kjøleskapet var her, og Gud vet hvor lenge siden det kan ha vært. Kjøleskapet har et tydelig syttitallspreg – teglsteinsrødt, som i en Kubrick-film. En monolitt i en fuktig engelsk skog. Gått ut på dato. Det har stått her i minst tre måneder, og ingen har hentet det, ingen har kommet fra fyllinga. Det er helt tydelig at ingen kommer hit. Bortsett fra oss. Ingen kommunearbeidere, ingen misfornøyde innbyggere som skriver brev til kommunen, ingen morgenfugler som lufter hunden og kan snuble over graven. Dette var det tryggeste stedet jeg kunne komme på. Så nå er vi her. Det kommer til å ta en stund før jorden setter seg og alt faller til ro. Men jeg tror at kjøleskapet og jeg har god nok tid.

Jeg kikker bort på den krøllete presenningen. Under den ligger kjøtt, hud, bein, tenner. Dødt i tre og en halv time.

Jeg lurer på om han fortsatt er varm. Mannen min. Varm å ta på. Jeg googler det. Jeg vil ikke risikere å få en ubehagelig overraskelse.

OK.

OK, armene og beina vil føles kalde, men selve kroppen er fortsatt varm. OK.

Jeg trekker pusten dypt inn.

Ja vel, da er det bare å sette i gang …

Jeg stopper opp. Venter.

Jeg vet ikke hvorfor, men jeg sletter søkehistorikken på kontanttelefonen hans. Jeg vet at det er meningsløst; telefonen er umulig å spore, og etter et par timer i den fuktige oktoberjorden kommer den uansett ikke til å virke. Men kanskje den gjør det likevel. Jeg legger den tilbake i jakkelommen hans og trekker den private iPhonen hans ut fra brystlommen. Den står i flymodus.

Jeg ser gjennom bildearkivet. Oss. Tårene presser på og tegner to varme streker nedover ansiktet mitt.

Jeg fjerner presenningen helt, så alt den skjuler, kommer til syne. Jeg tørker av telefonen for å fjerne avtrykk, legger den tilbake i den varme brystlommen og spenner musklene i knærne for å slepe.

Jeg er ikke et dårlig menneske. Eller kanskje jeg er det. Kanskje det burde være opp til deg å avgjøre?

Men jeg bør absolutt forklare. Og for å forklare må jeg gå tilbake. Tilbake til dagen for tre måneder siden da vi feiret forholdet vårt.

•••

2

Fredag 8. juli

Den store dagen

Vi våknet før soloppgang denne morgenen. Mark og jeg. Årsdagen vår. Dagen vi feirer at vi traff hverandre.

Vi bor på et eksklusivt, intimt hotell med særegen pubstil på Norfolk-kysten. Mark fant det i livsstilsbilaget til Financial Times. Han abonnerer på den, men får bare tid til å lese bilagene. Men FT har rett; dette er «det koseligste gjemmestedet du kan tenke deg». Og jeg er glad for at det er denne livsstilen vi har valgt for anledningen. Det er naturligvis ikke jeg som betaler for den, ikke egentlig, men snart blir det vel det.

Hotellet er et perfekt, landlig krypinn med fersk sjømat, kaldt øl og kasjmirtepper. Guidebøkene kaller det Chelsea ved havet.

De siste tre dagene har vi gått til musklene ble støle og tunge, med kinnene rødmusset av engelsk sol og vind, og med lukten av skog og salt sjø i håret. Vi har gått, knullet, badet og spist. Himmelsk.

Hotellet ble bygd i 1651 som vertshus og skysstasjon for tolltjenestemenn som måtte kjøre den humpete veien til London. Senere kunne det skryte av å ha losjert seierherren i slaget ved Trafalgar, admiral Horatio lord Nelson fra Norfolk, som stamgjest. Han bodde på rom fem, ved siden av vårt, og kom angivelig hit for å hente telegrammer hver lørdag i de fem årene han var arbeidsledig. Så interessant at lord Nelson gikk arbeidsledig innimellom. Jeg har vel alltid trodd at hvis man var i marinen, så var man bare i marinen. Men sånn kan det gå. Det kan skje den beste. I årenes løp har i hvert fall hotellet vært vertskap for fesjåer, rettsmøter og all moroa med Jane Austen-festivalen.

Praktboken på rommet kan frydefullt fortelle at forundersøkelsene for rettssaken mot de beryktede Burnhammorderne ble holdt i det som nå er den private spisesalen nede. Det med «beryktet» er diskutabelt. Jeg hadde i hvert fall aldri hørt om dem. Så jeg leste meg opp.

Historien begynte i 1835 da kona til en skomaker spydde seg tom ved familiens middagsbord mens mannen hennes så på. Mrs. Taylor, som spydde, var blitt forgiftet med arsenikk. Melet i spiskammeret var blitt tilsatt arsenikk, og under obduksjonen ble det funnet spor av arsenikk i magesekken hennes. Da man undersøkte forgiftningen, fant man ut at Mr. Taylor hadde hatt et forhold til naboen deres, en Mrs. Fanny Billing. Og Fanny Billing hadde nettopp kjøpt arsenikk for tre pennies hos en lokal apoteker. Arsenikken hadde funnet veien inn i melsekken til familien Taylor og endte etter hvert i melbollene som tok livet av Mrs. Taylor. Jeg regner med at Mr. Taylor holdt seg unna maten den kvelden. Kanskje Mr. Taylor gikk på lavkarbodiett.

Ytterligere informasjon fra en annen nabo under forundersøkelsene viste at en Mrs. Catherine Frary hadde hatt tilgang til familien Taylors hjem denne dagen. Noen hadde hørt henne si til Fanny før hun ble avhørt: «Stå på ditt, så kan de ikke ta oss for noe.»

Undersøkelsene viste videre at mannen og barnet til Catherine også hadde dødd brått et par uker tidligere.

Det var mistanke om en forbrytelse. Magene til Catherines mann og barn ble sendt til Norwich, der analyser bekreftet at også de inneholdt arsenikk. Et vitne som hadde vært hjemme hos familien Taylor, sa at han hadde sett Catherine ta seg av den syke Mrs. Taylor etter at hun hadde kastet opp, og han hadde sett henne tilsette et hvitt pulver «på en knivspiss fra en papirpose» i maten til Mrs. Taylor, og forgiftet henne en gang til. Denne gangen med dødelig utgang. De to kvinnene hadde også forgiftet Catherines svigerinne uken før.

Catherine og Fanny ble hengt i Norwich for drapene på ektemennene sine, Mrs. Taylor, Catherines barn og Catherines svigerinne. Ifølge avisen Niles’ Weekly Register 17. oktober 1835 ble de to «sjøsatt til evigheten foran en kolossal tilskuermengde, (tjue tusen eller tretti tusen), der halvparten var kvinner». Sjøsatt til evigheten. Hyggelig sjøfartsmetafor.

Så rart å legge inn «Burnham-morderne» i informasjonsbrosjyren til hotellet, særlig med tanke på hva man holder på med på slike helgeutflukter.

Vekkerklokken vekker oss fra det varme leiet av gåsedun og egyptisk bomull klokken halv fem om morgenen. Vi kler på oss i stillhet, klærne hadde vi lagt frem kvelden før: Tynne bomulls-T-skjorter, turstøvler, jeans og ullgensere til bruk før soloppgang. Jeg lager litt kaffe på den lille maskinen på rommet mens Mark fikser håret på badet. Mark er absolutt ingen forfengelig mann, men i likhet med de fleste menn i trettiårene virker det som om morgenstellet hans først og fremst er hårbasert. Jeg liker somlingen hans, en liten sprekk i alt det perfekte. Jeg liker at jeg kan gjøre meg klar fortere enn ham. Vi drikker kaffen fullt påkledd oppå dynen, med vinduene åpne, han med armen rundt meg, taus. Vi vil få mer enn nok tid til å sette oss i bilen og komme oss til stranden før det gryr av dag. Solen skal stå opp 05.05 står det på det daglige informasjonskortet ved sengen.

Vi kjører så å si i taushet til Holkham Beach, puster og tenker. Vi er sammen, men alene med tankene og hverandre. Prøver å klamre oss til den tunge søvnigheten som ikke helt har sluppet taket. Det er en slags naturlig følelse av ritualer i det. Vi har det av og til; det har liksom bare blitt sånn for oss. Når et snev av magi sniker seg inn i livet, hegner vi om den som en sukkulent. Vi har gjort dette før, det er en av greiene våre. Om morgenen på den store dagen vår. Da vi svinger inn for å parkere, lurer jeg på om vi kommer til å fortsette å feire denne dagen etter at vi har giftet oss om to måneder. Eller kommer bryllupsdagen til å bli den nye dagen vår?

Vi går ut i den tunge stillheten ved Holkham Hall. Stillhet som av og til blir brutt av voldsom fuglesang. En hjorteflokk på et jorde ser opp og stivner da vi smeller med bildørene. Vi holder blikket deres, alt er stillstand et kort øyeblikk, inntil de retter oppmerksomheten mot gresset igjen.

Vi er en av dagens første biler på den gruslagte parkeringsplassen. Det kommer til å bli mye travlere senere – det gjør det alltid – med hunder og familier, hestevogner og ryttere, familieklaner som vil ha mest mulig ut av finværet. Varmen kommer visst ikke til å vare. Men det sier de vel hvert år?

Det er ingen å se da vi begynner å gå langs grusstien ned mot den store, øde Holkham Beach, over seks kilometer med gyllenhvit sand kantet av furuskog. Nordsjøvinden bøyer gresstuer og pisker sanden opp i luften langs ryggene på de ruvende sanddynene. Kilometer på kilometer med forblåst sand og hav og ikke en sjel så langt øyet kan se. Overjordisk i det gryende morgenlyset. Et friskt, goldt landskap. Det føles alltid som å begynne med blanke ark. Som nyttårsaften.

Mark tar hånden min, og vi går utover mot sjøen. I vannkanten trekker vi av oss støvlene og vasser ut i den iskalde Nordsjøen med jeansen trukket opp til knærne.

Smilet hans. Øynene. Den varme hånden hans som holder min i et fast grep. Den skarpe, stramme følelsen av iskaldt vann mot føttene får hvitglødende varme til å flamme opp i beina. Sviende kaldt. Vi har beregnet tiden helt perfekt. Himmelen begynner å lysne. Vi ler. Mark teller ned til 05.05 på armbåndsuret, og vi ser tålmodig mot øst over havet.

Hele himmelen lysner til morgengry før solen kroner den sølvskimrende sjøen. Det gule tegner striper i horisonten og lager skyggemønstre av ferskentoner og rosa nyanser mot de laveste skyene, og bak der igjen lyser hele himmelen blått. Asurblått. Ha. Det er så vakkert. Så vakkert at jeg blir kvalm.

Når vi ikke holder ut kulden lenger, vasser jeg inn til land og bøyer meg ned for å skylle sanden av føttene på grunna før jeg tar på meg støvlene igjen. Forlovelsesringen fanger det sterke sollyset som brytes av det krystallklare vannet. Den tidlige morgendisen er borte, luften er full av fuktighet, salt og skarp. Så strålende. Så klar. Himmelen er intens blå. Den beste dagen i året. Alltid. Så mye håp, hvert år.

Mark fridde i oktober i fjor, etter at han hadde fylt trettifem. Selv om vi hadde vært sammen i mange år, føltes det på en måte overraskende. Av og til lurer jeg på om ting går meg hus forbi i større grad enn det gjør for andre. Kanskje jeg ikke følger godt nok med, eller kanskje jeg ikke er så god til å fange opp ting. Jeg lar meg ofte overraske. Jeg blir alltid overrasket når Mark forteller meg at den og den ikke liker den og den, eller at noen følte seg tiltrukket av meg eller reagerte sterkt på en eller annen måte. Jeg legger aldri merke til det. Men det er vel antagelig like greit. Det du ikke vet, har du ikke vondt av.

Mark legger merke til ting. Han er veldig flink med folk. Folk lyser opp når de ser ham. De elsker ham. De sjeldne gangene vi gjør noe hver for oss, spør folk meg: «Kommer ikke Mark?» i en forvirret, skuffet tone. Jeg tar det ikke personlig, for jeg føler det på samme måte. Mark gjør alle situasjoner bedre. Han lytter, virkelig lytter. Han holder øyekontakt. Ikke aggressivt, men på en måte som beroliger folk – blikket hans sier: Jeg er her, og det er bra nok for meg. Han er interessert i folk. Marks blikk har ingen baktanker; han er bare der, sammen med deg.

Vi sitter på en høy sanddyne og ser ut over den vidstrakte himmelen og havet. Det blåser mer her oppe. Vinden hyler i ørene. Jeg er glad for de tykke genserne. Den grove irske ullen lukter dyr når den blir varm. Samtalen går til fremtiden. Planene våre. Vi har alltid lagt planer denne dagen. Som et slags forsett, antar jeg, halvtårsforsett. Jeg har alltid likt å planlegge ting i god tid, helt siden jeg var liten. Jeg liker å planlegge. Jeg liker å gjøre opp status. Mark hadde egentlig aldri hatt noen forsetter før vi traff hverandre, men han kom fort inn i det – det lå for ham, det fremtidsvennlige og futuristiske ved det.

Halvtårsforsettene mine er ikke noe særlig å snakke om. Det vanlige: Lese mer, se mindre på TV, jobbe smartere, tilbringe mer tid med mine nære og kjære, spise bedre, drikke mindre, være glad. Og så sier Mark at han vil satse på å jobbe mer.

Mark jobber i bank. Ja, jeg vet det, buing, piping. Jeg kan bare si: Han er ingen drittsekk. Du er bare nødt til å tro meg. Han er absolutt ingen Eton-fyr, med drikkeklubber og polokamper. Han er en Yorkshire-gutt som har gjort det bra. På den annen side var ikke faren hans akkurat gruvearbeider eller noe sånt. Mr. Roberts, som nå er pensjonist, var pensjonsrådgiver for Prudential i East Riding.

Mark jobbet seg fort opp og frem i City, besto alle eksamener, ble børshandler, spesialiserte seg på sovereigner – britisk gullmynt verd 1 pund sterling – ble hentet inn av en konkurrent, ble forfremmet, og så skjedde det. Finanskrisen.

Finansbransjen klappet sammen. Alle som skjønte det, var livredde fra første dag. De så at alt raknet foran øynene deres. Teknisk sett klarte Mark seg bra. Jobben hans var trygg – den var faktisk tryggere enn før fordi han spesialiserte seg på akkurat det som alle trengte hjelp med etter krisen, sovereigngjeld. Men bonusene raste for alle. Det var greit nok, vi levde ikke akkurat på sultegrensen, men mange av vennene hans mistet jobben, og det skremte oss. Det var skremmende å se voksne mennesker mislykkes; de hadde barn på skolen og lån de ikke kunne betjene lenger. Konene hadde ikke hatt jobb siden de ble gravide. Ingen hadde en plan B. Det var det året da folk kom på middag og gråt. Da de gikk, unnskyldte de seg, smilte tappert og lovet å holde kontakten når de flyttet tilbake til hjembyen sin og hadde fått livet på stell igjen. Vi hørte som regel ikke noe mer fra dem. Vi hørte kanskje bare at de hadde flyttet inn hos foreldrene sine i Berkshire eller fått jobb i Australia eller var blitt skilt.

Mark byttet bank; alle kollegene hans hadde fått sparken, og han måtte jobbe for fem, så han tok sjansen og skiftet jobb.

Jeg liker ikke den nye banken. Det er noe som ikke stemmer med den. Mennene der klarer å virke feite og senesterke på en og samme tid. De er i dårlig form, og de røyker, og det pleide ikke å gjøre meg noe, men nå virker det som om de gjør de i nervøs desperasjon. Det bekymrer meg. Det lukter gallesyre og knuste drømmer. Av og til går kollegene til Mark ut med oss for å ta en drink, og da flirer de hånlig og snakker dritt om konene og ungene sine, som om de ikke merker at jeg er der. Som om de ville ha ligget på en strand et sted hvis det ikke hadde vært for disse kvinnene.

Mark er ikke som dem; han tar godt vare på seg selv. Han løper, han svømmer, han spiller tennis, han sørger for å holde seg sunn og frisk, og nå sitter han i et rom med disse mennene i elleve timer om dagen. Jeg vet at han er viljesterk, men jeg kan se at det sliter på ham. Og nå, på denne av alle dager, sier han at han vil satse på å jobbe mer.

Satse på betyr at jeg vil se mindre til ham. Han jobber for hardt som det er. Han står opp klokken seks hver arbeidsdag, drar hjemmefra halv sju, spiser lunsj ved pulten og kommer fullstendig utmattet hjem til meg klokken halv åtte om kvelden. Vi spiser middag og prater, ser kanskje en film, og så legger han seg og slukker lyset klokken ti for å gå løs på en ny runde.

«Det er det jeg vil gjøre noe med», sier han. «Nå har jeg jobbet der i et år. Da jeg begynte, lovet de at stillingen skulle være midlertidig, inntil vi fikk omorganisert avdelingen. Men det lar de meg ikke gjøre. Jeg får ikke lov til å omorganisere, så jeg gjør faktisk ikke det de ansatte meg for å gjøre.» Han sukker. Gnir seg i ansiktet. «Og det er greit. Men jeg må ta en alvorsprat med Lawrence. Vi må snakke om årsbonusen min, eller om å gjøre utskiftninger i gruppen, for noen av disse fjolsene har ikke peiling på hva de holder på med.» Han blir stille, og så ser han på meg. «Jeg mener alvor, Erin. Jeg hadde ikke tenkt å fortelle deg det, men etter at vi fikk avtalen i boks på mandag, ringte Hector meg og gråt i telefonen.»

«Hvorfor gråt han?» spør jeg overrasket. Hector har jobbet sammen med Mark i mange år. Da Mark skiftet bank etter at alt gikk galt, lovet han Hector å finne en stilling til ham hvis han byttet jobb. Det løftet holdt han. Mark fikk Hector med i avtalen da han flyttet på seg. Enten skulle begge begynne der, eller ingen.

«Du vet at vi ventet på tallene her om dagen før vi skulle undertegne avtalen?» Han ser granskende på meg.

«Ja, du tok den telefonen på parkeringsplassen», sier jeg og nikker for å få ham til å fortsette. Han gikk fra publunsjen vår dagen før og travet frem og tilbake i grusen på parkeringsplassen i en time mens maten hans ble kald. Jeg leste imens. Jeg er frilanser, så «telefonvandring» er ikke nytt for meg.

«Ja, han sa at han hadde fått tallene. Det hadde vært skikkelig vanskelig å få traderne til å stille på jobb i ferien, og de hadde gjort det ganske vanskelig for ham. De har kalt inn til et møte for å diskutere overtid og arbeidspraksis når vi kommer tilbake. Noe så tåpelig! Men uansett. Hector snakket med New York og prøvde å forklare at ingen var på jobb og hvorfor tallene kom sent, og de fløy rett i taket. Andrew … Du husker Andrew i New York, ikke sant? Jeg fortalte deg om …»

«Han jeg hørte banne til deg i telefonen i bryllupet til Brianny?» avbryter jeg.

Han snøfter og smiler. «Ja, Andrew. Han er … ganske nervøs. Men uansett. Andrew skriker til Hector i telefonen, og Hector får hetta og priser bare avtalen og trykker på send. Går og legger seg. Våkner til flere hundre tapte anrop og mailer. Det viser seg at de hadde lagt til en ekstra null i tallene. Greg og de andre traderne setter på bremsene for å forsinke avtalen. De tenkte at Hector ville se over det før han sendte det og få dem til å gjøre det om igjen i neste uke når alle var tilbake på jobb, men Hector sjekket det ikke. Han signerte bare og sendte det. Og det er en juridisk bindende avtale.»

«Å, herregud, Mark. Kan de ikke bare si at det ble gjort en feil?»

«Egentlig ikke, elskling. Så Hector ringer meg og prøver å forklare at han trodde alt var i orden, og at han alltid, alltid pleier å sjekke … men Andrew sa at han skulle sende det, og … og så begynner han bare å gråte. Erin, jeg … det føles som om jeg er omgitt av fullstendig …» Mark tar seg i det og rister sørgmodig på hodet. «Så nå har jeg tenkt å begynne å sondere terrenget for å finne noe annet. Jeg tar mer enn gjerne lavere bonus eller lønnskutt; markedet kommer uansett ikke til å blir som før. Hvem er det vi prøver å lure? Jeg orker bare ikke dette stresset lenger. Jeg vil ha tilbake livet mitt. Jeg vil ha deg og barn og kvelder sammen igjen.»

Jeg liker det jeg hører. Veldig godt. Jeg klemmer ham. Gjemmer ansiktet mot skulderen hans. «Det vil jeg også.»

«Bra.» Han kysser håret mitt.

«Jeg skal finne et bra sted, levere oppsigelse etter at dette med Hector har roet seg, ta karantenetiden i forbindelse med bryllupet og bryllupsreisen og forhåpentlig begynne å jobbe igjen i november. Akkurat i tide til jul.»

Han har hatt «karantene» før – alle som jobber i finansbransjen, må ta tvungen permisjon mellom to jobber. Det skal egentlig hindre innsidehandel, men er praktisk talt en to måneder lang betalt ferie. Dette høres ut som en ganske god plan. Bra for ham. Men jeg kunne definitivt også ta meg noen uker fri fra jobben. Vi kunne gjøre noe ordentlig ut av det, få en skikkelig bryllupsreise. Jeg arbeider med min første dokumentarfilm i fullengde nå, men jeg kommer til å være ferdig med første fase av opptakene før bryllupet, og da bør jeg ha en luke på tre eller fire uker før jeg skal inn i andre fase. De tre eller fire ukene kan virkelig bli bra for oss.

En varm følelse brer seg i brystet. Dette er bra. Dette vil gjøre godt.

«Hvor skal vi dra?» spør han.

«På bryllupsreise?»

Dette er egentlig første gang vi har snakket om det. Nå er det to måneder igjen til bryllupet. Vi har orden på alt det der, men dette har vi latt ligge. Urørt, som en uåpnet gave. Men vi kan vel like godt snakke om det nå. Jeg fryder meg ved tanken. Å få ha ham for meg selv i flere uker.

«Vi slår skikkelig på stortromma! Det kan være siste gang vi har tid og penger til det», sier jeg.

«Ja!» roper han, like opprømt som meg.

«To uker – nei, tre uker?» foreslår jeg. Jeg myser og tenker gjennom kjøreplanen og filmingen og intervjuene jeg må gjøre. Tre uker kan jeg klare.

«Nå begynner det å ligne noe. Karibia? Maldivene? Bora Bora?» spør han.

«Bora Bora. Perfekt. Jeg aner ikke hvor det er, men det virker aldeles strålende. Faen heller. Første klasse? Kan vi reise på første klasse?»

Han smiler fra øre til øre. «Vi kan reise på første klasse. Jeg bestiller.»

«Herlig!» Jeg har aldri reist på første klasse før.

Og så sier jeg noe jeg antagelig kommer til å angre på. «Jeg skal dykke med deg. Når vi drar. Jeg skal prøve det igjen. Så vi kan dykke sammen.» Jeg sier det fordi det føles som det beste jeg kan tilby Mark for å vise hvor høyt jeg elsker ham. Som en katt med en død mus i munnen. Jeg legger den foran føttene hans enten han vil ha den eller ikke.

«Mener du det?» Han ser på meg med et bekymret blikk, solen får ham til å myse, vinden rusker i det mørke håret. Dette hadde han ikke forventet.

Mark er sertifisert dykker. Han har prøvd å få meg til å dykke med ham hver eneste gang vi har vært på tur, men jeg har alltid trukket meg. Jeg hadde en dårlig opplevelse en gang, før vi traff hverandre. Jeg fikk panikk. Det var ikke så alvorlig, men bare tanken skremmer vettet av meg. Jeg liker ikke tanken på å føle meg fanget. Tanken på lufttrykket og den langsomme oppstigningen under vann gjør meg livredd. Men dette vil jeg gjøre for ham. Et nytt liv sammen, nye utfordringer.

Jeg smiler bredt. «Ja, det mener jeg!» Det kan jeg klare. Hvor vanskelig kan det være? Selv småunger gjør det. Det går så bra, så.

Han ser på meg. «Faen som jeg elsker deg, Erin Locke», sier han. Sånn helt uten videre.

«Faen som jeg elsker deg også, Mark Roberts.»

Han lener seg frem, løfter haken min og kysser meg.

«Finnes du på ordentlig?» spør han og ser meg inn i øynene.

Denne leken har vi lekt før, bortsett fra at det egentlig ikke er en lek. Eller er det det? Et psykologisk spill, kanskje.

Det han egentlig spør om, er: «Er dette virkelig?» Det er så bra at det må være lureri, en misforståelse. Jeg lyver sikkert. Lyver jeg?

Jeg gir det et par sekunder. Lar musklene i ansiktet slappe av mens han gransker meg. Jeg lar pupillene trekke seg sammen som det imploderende universet og svarer rolig: «Nei.» Nei, jeg finnes ikke på ordentlig. Det er skummelt. Jeg har bare gjort det noen få ganger. Trukket meg tilbake fra ansiktet mitt. Fått meg selv til å forsvinne. Som en telefon som går tilbake til fabrikkinnstillingen.

«Nei, jeg finnes ikke på ordentlig», sier jeg med tomt, åpent ansikt.

Det må se ut som om jeg mener det.

Det funker best når det ser ekte ut.

Blikket hans flakker og saumfarer ansiktet mitt på utkikk etter en felle, en knagg å henge forståelse på. Det er ingenting å finne. Jeg har forsvunnet.

Jeg vet at han er redd. Innerst inne er han redd for at jeg faktisk skal forsvinne en dag. Dra min vei. At dette ikke er virkelig. At han skal våkne og at alt skal være som før i huset, men at jeg ikke skal være der. Jeg kjenner den frykten; jeg har sett et glimt av den i ansiktet hans av og til når vi er ute med venner eller står i hver vår ende av et rom fullt av folk. Jeg ser det, ser uttrykket hans, og da vet jeg at han finnes på ordentlig. Jeg ser det i ansiktet hans nå. Og det er nok for meg.

Jeg lar smilet sive ut av meg, og ansiktet hans sprekker opp i glede. Han ler. Blusser av følelser. Jeg ler, og han legger hendene på kinnene mine igjen og legger munnen mot min. Det er som om jeg har vunnet et løp. Som om jeg kommer hjem fra krigen. Godt gjort, meg. Herregud, som jeg elsker deg, Mark. Han trekker meg ned i det salte sivet, og vi knuller, desperat, med hendene fulle av ullgenser og våt hud. Da han kommer, hvisker jeg i øret hans: «Jeg finnes på ordentlig.»