Originaltittel: Lords of the North

© 2006, Bernard Cornwell

© 2009, 2011, Bazar Forlag AS

Bazar Forlag as
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Bård Kranstad, MNO

Omslagsdesign: Bazar Forlag

ISBN: 9788280874214

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Tilegnet Ed Breslin

… Com on wanre niht scriðan sceadugenga

Ut fra den lyse natten kommer

skyggevandreren skridende

BEOWULF-KVADET

Stedsnavn

Stavingen av stedsnavn i det angelsaksiske England var en inkonsekvent affære, og uenigheten rådet, også om selve navnene. Derfor ble London skrevet som Lundonia, Lundenberg, Lundenne, Lundene, Lundenwic, Lundenceaster og Lundres. Noen lesere vil utvilsomt foretrekke andre versjoner av navnene oppstilt nedenfor, men jeg har i hovedsak brukt den stavemåten jeg har funnet i Oxford Dictionary of English Place-Names, brukt under eller tettest opp til kong Alfreds regjeringstid fra 871 til 899 e.Kr., men selv den løsningen er ikke fullstendig sikker. I år 956 ble Hayling Island skrevet både som Heilingcigae og Hæglingaiggæ. Jeg har heller ikke vært konsekvent selv; jeg har foretrukket det moderne navnet England i stedet for Engaland, og jeg har brukt Northumbria i stedet for Norðhymbralond for å unngå antagelsen om at det gamle kongerikets grenser er identiske med grensene i det moderne Englands County of Northumberland. I likhet med selve stavemåtene er med andre ord også denne listen upålitelig.

Alclyt | Bishop Auckland
Baðum | Bath, Avon
Bebbanburg | Bamburgh Castle, Northumberland
Berroscire | Berkshire
Cair | Ligualid Carlisle, Cumbria
Cetreht | Catterick, Yorkshire
Cippanhamm | Chippenham, Wiltshire
Contwaraburg | Canterbury, Kent
Cumbraland | Cumbria
Cuncacester | Chester-le-Street, County Durham
Cynuit | Cynuit Hillfort ved Cannington, Somerset
Defnascir | Devonshire
Dornwaraceaster | Dorchester, Dorset
Dunholm | Durham, County Durham
Dyflin | Dublin, Irland
Dærentmora | Dartmoor, Devon
Eoferwic | York (også kalt Jorvik av danene)
Ethandun | Edington, Wiltshire
Exanceaster | Exeter, Devon
Fifhaden | Fyfield, Gloucestershire
Gleawecestre | Gloucester, Gloucestershire
Gyruum | Jarrow, County Durham
Haithabu | Hedeby, handelsby i det sørlige Danmark
Hamptonscir | Hampshire
Heagostealdes | Hexham, Northumberland
Hedene | Eden, Cumbria
Hocchale | Houghall, County Durham
Horn | Hofn, Island
Hrepandune | Repton, Derbyshire
Kenet | Kennet-elven
Lindisfarena | Lindisfarne, Northumberland
Lundene | London
Onhripum | Ripon, Yorkshire
Pedredan | Parrett-elven
Readingum | Reading, Berkshire
Sceapig | Isle of Sheppey, Kent
Scireburnan | Sherborne, Dorset
Snotengaham | Nottingham, Nottinghamshire
Strath | Clota Strathclyde
Sumorsæte | Somerset
Suth | Seaxa Sussex (sør-saksere)
Synningthwait | Swinithwaite, Yorkshire
Temes | Themsen
Thornsæta | Dorset
Thresk | Thirsk, Yorkshire
Tine | Tyne-elven
Tuede | Tweed-elven
Wiire | Wear-elven
Wiltun | Wilton, Wiltshire
Wiltunscir | Wiltshire
Wintanceaster | Winchester, Hampshire
Æthelingæg | Athelney, Somerset

FØRSTE DEL

Trellkongen

Jeg ville ha mørke. Det var halvmåne den sommernatten, og den drev stadig fram mellom skyene og gjorde meg urolig. Jeg ville ha mørke.

Jeg hadde båret to lærsekker opp til den lille åskammen som dannet nordgrensen for eiendommen min. Min eiendom. Fifhaden het den og var kong Alfreds belønning for tjenesten jeg gjorde ham i Ethandun, der vi knuste en danehær i den lange grønne lia. Det sto skjoldborg mot skjoldborg, og da slaget var over, var Alfred igjen konge. Danene var overvunnet og Wessex levde, og jeg må kunne si at jeg ytte min skjerv og vel så det. Kvinnen min var død, vennen min var død, jeg ble såret av et spyd i det høyre låret – og belønningen jeg fikk, var Fifhaden.

Fem huder. Det er det navnet betyr. Fem huder! Det var knapt mark nok på gården til å brødfø de fire trellfamiliene som dyrket jorda, klippet sauene og fanget fisk i ruser i Kenetelven. Andre menn fikk store eiendommer, og Kirken ble belønnet med prektige skoger og vidstrakte beiter, mens jeg fikk fem huder. Jeg avskydde Alfred. Han var en ussel, from og knipen konge som ikke stolte på meg fordi jeg ikke var kristen, fordi jeg kom nordfra, og fordi jeg ga ham kongeriket tilbake i Ethandun. Og som belønning fikk jeg Fifhaden. Den lusehunden.

Derfor bar jeg de to sekkene opp til åskammen som sauene hadde snaubeitet. Ovdigre grå kampesteiner lå strødd utover landskapet. Det skinte hvitt i dem hver gang månen slapp unna skydottene. Jeg satte meg på huk ved en av de svære blokkene, og Hild knelte ved siden av meg.

Hun var kvinnen min. Hun hadde vært nonne i Cippanhamm, men så erobret danene byen og brukte henne som hore. Nå var hun sammen med meg. Av og til på nattestid kunne jeg høre henne be, og bønnene hennes var ikke stort annet enn tårer og fortvilelse. Jeg regnet med at hun kom til å vende tilbake til guden sin før eller senere, men foreløpig var jeg som en frihavn for henne. «Hva venter vi på?» spurte hun.

Jeg holdt en finger foran leppene for å få henne til å tie. Hun kikket bort på meg. Hun hadde langt ansikt, store øyne og gyllent hår under et lite skaut. Jeg syntes det var for galt at en slik kvinne skulle være nonne, men Alfred ville selvfølgelig ha henne tilbake til klosteret. Det var derfor jeg lot henne bli hos meg. For å ergre ham. Den lusehunden.

Jeg ventet for å være sikker på at ingen så oss. Det var lite sannsynlig at noen skulle se oss, for folk liker ikke å vandre ute i natten der grufulle vesener sniker seg omkring. Hild knuget hendene om krusifikset sitt, men jeg hadde det bra i mørket. Helt fra tidlig barndom av hadde jeg lært meg å elske mørket. Jeg var en sceadugengan, en skyggevandrer, en slik skapning som andre mennesker frykter.

Jeg ventet lenge, helt til jeg var sikker på at det ikke fantes andre der oppe på åskammen, så trakk jeg Vepsebrodden – det korte sverdet mitt – skar ut et firkantet torvstykke og la det til side. Deretter tok jeg til å grave i bakken og dynget jorda over kappen min. Klingen støtte stadig mot kalkstein og flint, og jeg visste at det ville bli hakk i Vepsebrodden av det, men jeg fortsatte å grave helt til jeg hadde laget et hull som var stort nok til at et barn kunne begraves i det. Vi la de to lærsekkene i hullet. Det var skatten min. Sølvet og gullet mitt, formuen min, og jeg ville ikke la meg tynge av den. Jeg eide fem huder, to sverd, en ringbrynje et skjold, en hjelm, en hest og en mager nonne, men jeg hadde ingen menn til å vokte skatten, så jeg måtte gjemme den i stedet. Jeg beholdt ikke mer enn fem sølvmynter, resten lot jeg jorda ta vare på. Vi dekket til hullet og trampet ned den løse jorda, og så la vi torvstykket tilbake. Jeg ventet til månen seilte ut fra en sky før jeg gransket torven og kom til at ingen kunne se at noen hadde gravd der. Jeg merket meg stedet og prentet det inn i minnet etter de nærmeste kampesteinene. Når jeg en dag fikk mulighet til å beskytte skatten, skulle jeg komme tilbake og hente den. Hild stirret på skattegraven. «Alfred sier at du må bli her,» sa hun.

«Alfred kan pisse seg selv nedetter strupen,» sa jeg, «og jeg håper den lusehunden blir kvalt og dør av det.» Han kom trolig til å dø snart nok, for han var en sykelig mann. Han var bare tjueni år gammel, åtte år eldre enn meg, men så ut som han nærmet seg de femti, og jeg tviler på om noen av oss ville gitt ham mer enn et par–tre år å leve. Han sutret støtt og stadig over magesmerter eller løp til skitehullet eller skalv av feber.

Hild rørte ved torven der skatten lå begravd. «Betyr dette at vi skal komme tilbake til Wessex?» spurte hun.

«Det betyr at ikke noe menneske reiser gjennom fiendeland med en skatt,» sa jeg. «Den ligger tryggere her, og hvis vi overlever, kommer vi og henter den. Og hvis jeg dør, henter du den.» Hun sa ikke noe, og så bar vi jorda som var blitt til overs på kappen, ned til elven og kastet den i vannet.

Neste morgen tok vi hestene våre og red østover. Vi skulle til Lundene, for alle veier begynner i Lundene. Det var skjebnen som drev meg. Året var 878, jeg var tjueett år gammel og trodde at sverdene mine kunne vinne hele verden for meg. Jeg var Uhtred av Bebbanburg, mannen som drepte Ubbe Lodbrokson på stranden og rev Svein av Kvithesten ut av salen i Ethandun. Jeg var mannen som hadde gitt Alfred kongeriket tilbake, og jeg hatet ham. Derfor ville jeg bort fra ham. Min vei var sverdveien, og den skulle føre meg hjem. Jeg ville dra nordpå.

Lundene er den gjeveste byen på hele den britiske øya, og jeg har alltid elsket de forfalne husene og de myldrende smugene der, men Hild og jeg ble bare værende i to dager. Vi tok inn på et saksisk vertshus i den nye bydelen vest for de forvitrede romerske murene. Byen var en del av Mercia på den tiden, og danene hadde en garnison der. Ølstuene var fulle av handelsmenn, utlendinger og styresmenn, og det var en handelsmann som het Torkild som tilbød oss plass i skipet hans opp til Northumbria. Jeg fortalte ham at navnet mitt var Ragnarson, noe han ikke trodde på, men heller ikke spurte om, og han lot oss bli med for to sølvmynter og muskelkraften min ved en av årene. Jeg var sakser, men ble fostret opp av danene, så jeg snakket deres tungemål, og Torkild tok det for gitt at jeg var dansk. Av den fine hjelmen min, ringbrynjen og de to sverdene kunne han se at jeg var kriger, og han må ha hatt en mistanke om at jeg hadde flyktet fra den overvunne hæren, men det brydde han seg fint lite om. En del handelsmenn brukte bare treller ved årene, men Torkild mente at de kunne skape vansker, så han brukte frie menn.

Vi dro ut mens det ebbet, skipet var fylt til ripa med ruller med lintøy, frankisk olje, beverskinn, hauger med fine saler og lærsekker fylt med kostelig spisskummen og sennep. Så snart vi kom vekk fra byen og ut til det brede elveoset til Temesen, var vi i Øst-Anglia, men vi fikk ikke sett stort av det kongeriket, for den første natten ség det inn en lumsk tåke fra havet, og den ble hengende i dagevis. Noen morgener kunne vi ikke komme oss videre i det hele tatt, og selv når været var tålelig bra, våget vi oss ikke særlig langt fra kysten. Jeg hadde villet seile hjem fordi det var raskere enn å reise over land, men i stedet sneglet vi oss fram den ene tåkete mila etter den andre, gjennom et virvar av mudderbanker, viker og forræderske strømmer. Vi stanset hver kveld, fant en ankerplass eller et sted der vi kunne fortøye skipet, og ble værende i en gudsforlatt østanglisk marsk fordi et stavnbord sprang lekk og skipet ikke kunne øses raskt nok. Vi ble derfor tvunget til å hale skipet opp på en gjørmete strand og sette det i stand. Da skipet var tettet, hadde været slått om, og sola skinte på et tåkefritt hav. Vi rodde nordover, men stanset fortsatt hver kveld. Vi så en ti–tolv andre skip, alle var lengre og slankere enn Torkilds farkost. De var danske krigsskip, og alle var på vei nordover. Jeg regnet med at det var flyktninger fra Guthrums beseirede hær på vei hjem til Danmark eller kanskje Frisland, eller hvor det nå måtte være lettere bytte å få tak i enn i Alfreds Wessex.

Torkild var en lang, dyster mann som trodde han var trettifem år gammel. Han flettet det gråsprengte håret sitt i lange tjafser. Det rakk ham til midjen. På armene manglet han ringene som vitner om krigernes mot. «Jeg har aldri vært noen kriger,» innrømmet han. «Jeg ble oppfostret som handelsmann, har alltid vært handelsmann, og når jeg dør, kommer sønnen min til å fortsette med handel.»

«Bor du i Eoferwic?» spurte jeg.

«Nei, i Lundene. Men jeg har et lagerhus i Eoferwic. Det er et bra sted å kjøpe saueskinn.»

«Er det fremdeles Ricsig som hersker der?» spurte jeg.

Han ristet på hodet. «Ricsig har vært død i to år. Det er en som heter Egbert som sitter på tronen nå.»

«Det var en konge som het Egbert i Eoferwic da jeg var barn.»

«Dette er sønnen eller sønnesønnen. Eller kanskje fetteren? Han er sakser, i hvert fall.»

«Men hvem er det som egentlig regjerer i Northumbria?»

«Det er naturligvis oss,» sa han, og mente danene. Danene satte ofte en temmet sakser på tronen i landene de erobret, og uansett hvem Egbert var, var han utvilsomt en slik båndhund av en konge. Han ga et skinn av lovlighet til de danske erobrerne, men den virkelige herskeren var Ivarr jarl, danen som eide størstedelen av jorda omkring byen. «Han heter Ivarr Ivarson,» fortalte Torkild med et snev av stolthet i røsten, «og faren hans var Ivar Lodbrokson.»

«Jeg kjente Ivar Lodbrokson,» sa jeg.

Jeg tviler på om Torkild trodde på meg, men det var sant. Ivar Lodbrokson var en grusom krigsherre, han var mager og knoklete, rå og skremmende, men han var en venn av Ragnar jarl, mannen som oppfostret meg. Han var bror til Ubbe, mannen jeg drepte ved sjøen. «Det er Ivarr som sitter med den egentlige makten i Northumbria,» fortalte Torkild meg, «men ikke i dalen ved Wiire-elven. Der er det Kjartan som hersker.» Torkild rørte ved torshammeren da han sa Kjartans navn. «Nå blir han kalt Kjartan den grusomme,» sa han, «og sønnen hans er enda verre.»

«Sven,» sa jeg surt. Jeg kjente Kjartan og Sven. De var fiendene mine.

«Sven den enøyde,» sa Torkild med et grin, og rørte ved torshammeren igjen, som om han ville drive bort ondskapen som hang ved navnene han nettopp hadde uttalt. «Og nord for dem igjen,» sa han, «er det Ælfric av Bebbanburg som styrer.»

Jeg kjente ham også. Ælfric av Bebbanburg var onkelen min, og han hadde stjålet landet mitt, men jeg lot som om jeg ikke kjente til det navnet. «Ælfric?» spurte jeg. «Er han også sakser?»

«Sakser, ja,» svarte Torkild. «Men borgen hans er for sterk for oss,» la han til, som en forklaring på hvordan en saksisk adelsmann fikk lov til å bli i Northumbria. «Han gjør heller ikke noe som krenker oss.»

«Er han en venn av danene?»

«Han er ingen fiende,» sa han. «Det er de tre som er de største herrene: Ivarr, Kjartan og Ælfric. Men på den andre siden av åsene i Cumbraland? Ingen vet hva som foregår der.» Han mente vestkysten av Northumbria, som vender ut mot Irskesjøen. «Det var en dansk stormann i Cumbraland,» fortsatte han. «Hardicnut het han, men jeg har hørt at han ble drept under en krangel. Og nå?» Han trakk på skuldrene.

Så det var Northumbria, et kongerike med stormenn som kaptes seg imellom, og ingen av dem hadde noen grunn til å være særlig glad i meg. To av dem hadde helst sett meg død. Men det var hjemmet mitt, jeg hadde en plikt å gjøre der, og det var derfor jeg fulgte sverdveien.

Det var blodhevnens plikt. Feiden hadde tatt til fem år i forveien da Kjartan og mennene hans kom til Ragnar jarls hall i ly av natten. De brente ned hallen og myrdet dem som prøvde å unnslippe flammene. Ragnar oppfostret meg, jeg elsket ham som en far, og drapet var ennå ikke hevnet. Han hadde en sønn som også het Ragnar, og han var vennen min, men Ragnar Ragnarson kunne ikke ta hevn nå, for han ble holdt som gissel i Wessex. Derfor måtte jeg dra nordover. Jeg skulle spore opp Kjartan og drepe ham. Og jeg skulle drepe sønnen hans, Sven den enøyde, som hadde tatt Ragnars datter til fange. Var Tyra fremdeles i live? Jeg visste ikke. Jeg visste bare at jeg hadde sverget å hevne Ragnar den eldres død. Mens jeg satt og halte i Torkilds åre, hendte det jeg tenkte at det var tåpelig av meg å reise hjem siden jeg hadde så mange fiender i Northumbria, men skjebnen drev meg, og jeg fikk en klump i halsen da vi omsider nådde fram til Humber-elvens brede os.

Det var ikke annet å se der enn en flat, gjørmete strand som vi fikk et glimt av gjennom regnet. Vierkrattet på grunnene viste oss hvor det lå skjulte bekkefar, og store tepper av fingertare og blæretang duvet i det grå vannet. Dette var elven som førte inn til Northumbria, og der og da visste jeg at jeg hadde tatt den riktige avgjørelsen. Her var hjemmet mitt. Ikke Wessex med sine frodigere enger og lavere koller. Wessex var temmet, tøylet av konge og kirke, men her oppe fløy gjessene fritt i den kalde luften.

«Er det her du bor?» spurte Hild etter hvert som elven smalnet.

«Landet mitt ligger langt mot nord,» sa jeg til henne. «Der borte ligger Mercia,» sa jeg og pekte på den sørlige elvebredden. «Og der ligger Northumbria.» Jeg pekte den andre veien. «Northumbria strekker seg helt opp til barbarenes land.»

«Barbarene?»

«Skottene,» sa jeg og spyttet over relingen. Før danene kom, var det skottene som var våre verste fiender, med sine stadige plyndretokter inn i vårt land, men som oss var også de blitt angrepet av nordboene, og det gjorde dem til en mindre trussel, selv om det ikke hindret dem helt.

Vi rodde oppover Ouse, og sangene våre fulgte åretakene mens vi gled av sted under pil og or, forbi enger og skog, og nå som vi hadde kommet inn i Northumbria, tok Torkild det utskårne hundehodet ned fra forstavnen så det snerrende beistet ikke skulle skremme åndene i landet. Og under en blek himmel kom vi den kvelden fram til Eoferwic, den viktigste byen i Northumbria og stedet der faren min ble slaktet ned og jeg ble foreldreløs. Der møtte jeg også Ragnar den eldre som oppfostret meg og skjenket meg kjærligheten til danene.

Jeg rodde ikke da vi nærmet oss byen, for jeg hadde sittet ved åren hele dagen, og Torkild hadde avløst meg, så jeg sto i forstavnen og stirret på røyken som steg opp fra takene i byen. Jeg kastet et blikk ned på elven og fikk øye på det første liket. Det var en gutt, kanskje ti eller elleve år gammel, og han var naken, bortsett fra en fille om livet. Han hadde fått strupen kuttet, men det store såret var blodløst nå fordi Ouse hadde vasket det rent. Det lange, lyse håret fløt som tare under vannet.

Vi så enda to flytende lik, og da var vi kommet nær nok til å se at det sto menn på vollene rundt byen, altfor mange menn – menn med spyd og skjold – og det sto flere menn ved bryggene langs elven, menn i brynjer, menn som fulgte oss nøye med blikket, menn med trukne sverd. Torkild ropte ut en ordre, og årene ble løftet. Vannet dryppet fra de urørlige årebladene. Skipet vendte i strømmen, og jeg hørte skrik innefra byen.

Jeg var kommet hjem.