Originaltittel: Sword Song

© 2007, Bernard Cornwell

© 2010, 2011, Bazar Forlag as

Bazar Forlag as
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Bård Kranstad, MNO

Omslagsdesign: Bazar Forlag

ISBN: 9788280874221

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Sverdsang is voor Aukje,

mit liefde:

Er was eens …

Stedsnavn

Stavingen av stedsnavn i det angelsaksiske England var en in konsekvent affære, og uenigheten rådet, også om selve navn e ne. Derfor ble London skrevet som Lundonia, Lundenberg, Lundenne, Lundene, Lundenwic, Lundenceaster og Lundres. Noen lesere vil utvilsomt foretrekke andre versjoner av navnene oppstilt nedenfor, men jeg har i hovedsak brukt den stavemåten jeg har funnet i Oxford Dictionary of English Place-Names, brukt under eller tettest opp til kong Alfreds regjeringstid fra 871 til 899 e.Kr., men selv den løsnin gen er ikke fullstendig sikker. I år 956 ble Hayling Island skrevet både som Heilingcigae og Hæglingaiggæ. Jeg har heller ikke vært konsekvent selv; jeg har foretrukket det moder - ne navnet England i stedet for Engaland, og jeg har brukt Northumbria i stedet for Norðhymbralond for å unngå antagelsen om at det gamle kongerikets grenser er identiske med grensene i det moderne Englands County of Northumberland. I likhet med selve stavemåtene er med andre ord også denne listen upålitelig.

Arwan | River Orwell, Suffolk
Beamfleot | Benfleet, Essex
Bebbanburg | Bamburgh, Northumberland
Berrocscire | Berkshire
Cair | Ligualid Carlisle, Cumbria
Caninga | Canvey Island, Essex
Cent | Kent
Cippanhamm | Chippenham, Wiltshire
Cirrenceastre | Cirencester, Gloucestershire
Coccham | Cookham, Berkshire
Contwaraburg | Canterbury, Kent
Cornwalum | Cornwall
Cracgelad | Cricklade, Wiltshire
Dunastapol | Dunstable (romersk navn: Durocobrivis), Bedfordshire
Dunholm | Durham, County Durham
Eoferwic | York (også kalt Jorvik av danene)
Ethandun | Edington, Wiltshire
Exanceaster | Exeter, Devon
Fleot | River Fleet, London
Fughelness | Foulness Island, Essex
Grantaceaster | Cambridge, Cambrigdeshire
Gyruum | Jarrow, County Durham
Hastengas | Hastings, Sussex
Horseg | Horsey island, Essex
Hrofeceastre | Rochester, Kent
Hwealf | River Crouch, Essex
Lundene | London
Medweg | River Medway, Kent
Mæides | Stana Maidstone, Kent
Oxnaforda | Oxford, Oxfordshire
Padintune | Paddington, Stor-London
Pant | River Blackwater, Essex
Sceapege | Isle of Sheppey, Kent
Sceaftes | Eye Sahes Island (i Coccham)
Sceobyrig | Shoebury, Essex
Scerhnesse | Sheerness, Kent
Sture | River Stour, Essex
Sutherge | Surrey
Suthriganaweore | Southwark, Stor-London
Swealwe | River Swale, Kent
Temesen | Themsen
Thunresleam | Thundersley, Essex
Welengaford | Wallingford, Oxfordshire
Werham | Wareham, Dorset
Wiltunscir | Wiltshire
Wintanceaster | Winchester, Hampshire
Wocca’s | Dun South Ockenden, Essex
Wodenes | Eye Odney Island (I Coccham)
Wæced | Watchet, Somerset
Æscengum | Eashing, Surrey

Innledning

Mørke. Vinter. Frostnatt og ingen måne.

Vi lå på Temesen, og foran den høye forstavnen så jeg stjernene speile seg i det skimrende vannet. Elven flømmet nesten over av smeltet snø fra de utallige åsene omkring. Smeltevannet kom fossende i elver og bekker fra det kalkrike innlandet i Wessex. Om sommeren lå disse elvene tørrlagt, men nå flommet de skummende nedetter de langstrakte, grønne åsene og fylte den store elven på vei ut mot havet i det fjerne.

Skipet vårt, som ikke hadde noe navn, lå like ved Wessexbredden. På den andre siden av elven, mot nord, lå Mercia. Buene våre pekte oppstrøms. Vi lå i skjul under de nakne, hengende greinene fra tre piletrær og sto imot strømmen ved hjelp av en lærreim som var fortøyd i en av greinene.

Det var trettiåtte av oss i det navnløse skipet, et handelsskip som gikk i fart på de øvre strekningene av Temesen. Styresmannen het Ralla, og han sto ved siden av meg med en hånd på styreåren. Det var bare såvidt jeg kunne se ham i mørket, men jeg visste at han hadde på seg skinnvest og bar sverd. Resten av oss bar lærharnisk eller brynje og hadde hjelm og skjold, øks, sverd eller spyd. I natt skulle vi drepe.

Sihtric, tjeneren min, satt på huk ved siden av meg og strøk et bryne over klingen på et kort sverd. «Hun sier at hun elsker meg,» sa han til meg.

«Selvsagt sier hun det,» sa jeg.

Han gjorde et opphold, og da han åpnet munnen igjen, lød stemmen gladere, som om ordene mine hadde oppmuntret ham. «Og jeg må jo være nitten år nå, herre! Kanskje tjue, til og med?»

«Atten?» foreslo jeg.

«Jeg kunne ha giftet meg for fire år siden, herre!»

Vi hvisket. Natta var full av lyder. Det skvulpet i vannet, de nakne greinene raslet i vinden, et nattdyr plasket uti sjøen, en revetispe hylte som en døende sjel, og fra et eller annet sted tutet en ugle. Det knaket i skipet. Brynet til Sihtric vislet og skrapte mot stålet. Et skjold slo mot en tofte. Jeg turte ikke snakke høyere til tross for alle lydene i natta, for fiendeskipet lå oppstrøms for oss, og mennene som hadde gått i land derfra, hadde sikkert etterlatt seg vakter om bord. Vaktene hadde kanskje sett oss da vi drev med strømmen langs den merciske bredden, men nå trodde de sikkert at vi hadde lagt ut mot Lundene for lengst.

«Men hvorfor vil du gifte deg med et ludder?» spurte jeg Sihtric.

«Hun er …» begynte Sihtric.

«Hun er gammel,» snerret jeg. «Så mye som tretti, kanskje. Dessuten er hun et hønsehode. Ealhswith trenger bare å få øye på en mann, så spretter beina hennes fra hverandre. Hadde du samlet alle mennene som har knullet den hora, ville du fått en hær som var stor nok til å innta hele Britannia.» Ralla fniste ved siden av meg. «Ville du vært med i den hæren, Ralla?» spurte jeg.

«Tjue ganger og vel så det,» svarte styresmannen.

«Hun elsker meg,» sa Sihtric surmulende.

«Hun elsker sølvet ditt,» sa jeg. «Og hvorfor vil du egentlig stikke et nytt sverd i en gammel skjede?»

Det er merkelig hva menn snakker om før de går i kamp. Alt unntatt det som venter dem. Jeg har stått i en skjoldborg og stirret på fiendens glinsende sverdklinger og truende dysterhet samtidig som jeg hørte to av karene mine i vill krangel om hvilken skjenkestue som brygget det beste ølet. Frykten svever i luften som en sky, og vi snakker om ingenting for å late som om skyen ikke er der.

«Finn deg en som er moden, men ung,» sa jeg formanende til Sihtric. «Datteren til pottemakeren er gifteferdig. Hun er minst tretten.»

«Hun er dum,» protesterte Sihtric.

«Og hva er du for noe, da?» spurte jeg. «Her gir jeg deg sølv, og så går du og heller det i det første og beste hullet du finner. Sist jeg så henne, hadde hun på seg en armring jeg ga deg.»

Han fnøs, men sa ikke noe. Faren hans var blitt kalt Kjartan den grusomme, en dane som hadde avlet Sihtric med en av de saksiske trellkvinnene sine. Men Sihtric var en grei gutt, selv om han sant å si ikke var noen gutt lenger. Han var en mann som hadde kjempet i skjoldborg. En mann som hadde drept. En mann som skulle drepe igjen. «Jeg skal finne en kone til deg,» lovet jeg ham.

Det var da vi hørte et skrik. Det var svakt, for det kom langt bortefra, det var ikke stort mer enn en liten skurrelyd i mørket som bar bud om smerte og død sør for oss. Det var skrik og rop. Kvinner skrek, og det var uten tvil menn som døde.

«Djevelen ta dem,» sa Ralla bistert.

«Det er det vi som skal gjøre,» sa jeg bryskt.

«Vi burde …» begynte Ralla, men så kom han på bedre tanker. Jeg visste hva han ville si, nemlig at vi burde ha dratt til landsbyen og vernet den, og han visste hva jeg ville ha svart.

Jeg ville sagt til ham at vi ikke visste hvilken landsby danene kom til å angripe, og hadde jeg visst det, ville jeg likevel ikke ha kjempet for den. Vi kunne gitt stedet beskyttelse hvis vi hadde visst hvor angriperne ville dra. Jeg kunne jo ha satt ut alle krigerne i de små hyttene, og idet plyndringsmennene kom, ville vi svermet ut på gata med sverd og økser og spyd, og vi ville drept noen av dem, men i mørket ville enda flere klart å flykte. Jeg ville se hver eneste dane og hver eneste nordmann – ja hver eneste angriper – død. Alle unntatt én, og ham ville jeg sende østover så han kunne fortelle alle i vikingleirene langs bredden av Temesen at Uhtred av Bebbanburg ventet på dem.

«Stakkars folk,» mumlet Ralla. Mot sør, gjennom de sammenfiltrede, svarte greinene, så jeg et rødlig skjær som vitnet om brennende stråtak. Rødskjæret spredde seg og vokste seg sterkere på vinterhimmelen bak krattskogen. Det ga gjenskinn i hjelmene til karene mine så metallet i dem glødet, og jeg sa til dem at de skulle ta av seg hjelmene så vaktene om bord i det store skipet ovenfor oss ikke skulle se at det glimtet i dem.

Jeg tok av meg min egen hjelm. Den var prydet med en sølvulv på toppen.

Jeg er Uhtred, jarl av Bebbanburg, og på denne tiden var jeg en krigerjarl. Jeg sto der i brynje og lær, kappekledd og væpnet, ung og sterk. Jeg hadde halvparten av livgarden min om bord i skipet til Ralla, mens den andre halvdelen befant seg et eller annet sted, lenger vest, til hest og under Finans kommando.

Jeg håpet at de ventet i det dørgende vestmørket. Vi om bord i skipet hadde den enkleste oppgaven, for vi hadde latt oss drive nedover den mørke elven for å finne fienden, mens Finan ble nødt til å lede mennene sine gjennom et sekkmørkt landskap. Men jeg stolte på Finan. Han satt nok der og fiklet med et eller annet og skar ansikt mens han ventet på å få trekke sverdet.

Det var ikke det første forsøket vi gjorde på å ligge slik i bakhold på Temesen denne lange, våte vinteren, men det var den første gangen det så ut til at vi skulle lykkes. To ganger tidligere var jeg blitt fortalt at det var kommet vikinger gjennom åpningen i den brutte broen i Lundene for å plyndre de veike, men feite landsbyene i Wessex, og begge gangene dro vi nedover elven uten å finne noe. Men denne gangen hadde vi snaret ulvene. Jeg rørte ved skjeftet på Slangeånden – sverdet mitt – og så rørte jeg ved torshammeren jeg hadde hengende om halsen.

Drep alle sammen, ba jeg til Tor, drep alle unntatt én.

Det må ha vært kaldt denne lange natta. Det lå et tynt islag på pyttene i engene der elven hadde flommet over, men jeg husker ikke kulda. Jeg husker forventningen. Jeg rørte ved Slangeånden igjen, og det virket som sverdet skalv. Noen ganger syntes jeg det var som om selve sverdbladet sang. Det var en sped, nesten uhørlig sang, en klagesang, sangen fra en klinge som tørster etter blod – sverdsangen.

Vi ventet, og etterpå – etter at alt var over – fortalte Ralla meg at jeg hadde smilt hele tiden.

Jeg trodde at bakholdsangrepet skulle slå feil, for plyndrerne vendte ikke tilbake til skipet sitt før dagen grydde blussende på østhimmelen. Jeg tenkte at vaktene var nødt til å få øye på oss, men de gjorde ikke det. Pilegreinene hang der som et tynt teppe foran oss, eller så var det kanskje den stigende vintersola som blendet dem, for ingen la merke til oss.

Men vi så dem. Vi så de brynjekledde mennene drive en flokk kvinner og barn foran seg over regnvåt beitemark. Jeg anslo at det var omtrent femti plyndrere, og de hadde tatt like mange fanger. Kvinnene var ungjentene fra den nedbrente landsbyen, og plyndrerne hadde tatt dem for å more seg med dem. Ungene skulle til trellemarkedet i Lundene og derfra over sjøen til Frankerriket eller enda lenger. Etter at mennene hadde gjort seg ferdig med kvinnene, ville også de bli solgt. Vi var for langt unna til at vi kunne høre fangene gråte, men jeg hørte det inni meg. Mot sør, der de slake, grønne åsene svulmet over elvevangen, sto det en skitten røyksøyle opp mot den klare vinterhimmelen og viste oss hvor plyndrerne hadde herjet og brent.

Ralla rørte på seg. «Vent,» mumlet jeg, og Ralla stivnet. Han var en gråsprengt mann, ti år eldre enn meg, med øyne som var blitt til smale streker etter alle årene han hadde speidet ut over solglinsende hav. Han var min styresmann, kriger og venn. «Ikke ennå,» sa jeg lavt, og rørte ved Slangeånden og kjente sitringen i stålet.

Stemmene til mennene lød kraftige, avslappede og leende. De ropte mens de skubbet fangene om bord i skipet. De tvang dem til å sitte sammenkrøpet nede i den kalde, våte skipsbuken, så det overlessede skipet skulle holde seg stødig på vei nedover grunnene der Temesen fór over steinrev hvor bare de dyktigste og modigste styresmennene kjente leden. Så klatret krigerne om bord selv. De tok rovet med seg – det var spidd og gryter, plogskjær og kniver – og alt annet som kunne selges, smeltes om eller brukes. De lo rått. Dette var menn som hadde drept, og som skulle gjøre seg rike på fangene de hadde tatt. De var glade og sorgløse.

Slangeånden sang mildt i sliren.

Jeg hørte noen dunk fra det andre skipet idet årene ble dyttet inn i årehullene. Noen ropte ut en ordre: «Legg fra!»

Den digre forstavnen, som var kronet med et malt dragehode, dreide ut i elven. Karene støtte årebladene mot bredden og skjøv skipet lenger utover. Det var allerede i drift og ble trukket mot oss med smeltevannsstrømmen. Ralla så på meg.

«Nå,» sa jeg. «Kapp fortøyningen!» ropte jeg mens jeg klatret opp på det lille fordekket der skjoldet mitt ventet. «Drep alle sammen! Drep alle sammen!» Jeg tok på meg hjelmen, så stakk jeg høyre underarm gjennom stroppene, hevet det tunge treskjoldet og trakk Slangeånden fra den ullfôrede sliren. Det sang ikke lenger i sverdet. Det skrek.

«Drep!» ropte jeg. «Drep, drep, drep!» Årene traff vannflaten i takt med ropene mine. Foran oss vinglet fiendeskipet fram og tilbake på elven fordi mange av rorskarene glapp åretakene. De ropte, lette etter skjold og klatret over toftene der noen få fortsatt forsøkte å ro. Kvinnene skrek, og mennene snublet i hverandre.

«Ro!» ropte Ralla. Det navnløse skipet vårt fosset ut i strømmen samtidig som fiendeskipet ble feid mot oss. Dragehodet i forstavnen hadde rødmalt tunge, hvite øyne og tenner som dolker.

«Nå!» ropte jeg til Cerdic. Han kylte ut entrehaken med kjettingen så den festet seg i forstavnen, og så rykket han i kjettingen slik at hakene satte seg dypt inn i treverket før han trakk skipet mot oss.

«Drep! Nå!» ropte jeg og hoppet over i det andre skipet.

Å! Fryden over å være ung! Være tjueåtte år gammel, være sterk, være krigerjarl! Alt er over nå, det er bare minnene igjen, og minner blekner. Men fryden sitter naglet fast i hukommelsen.

Slangeåndens første hogg var et bakhåndshogg. Jeg delte det ut idet jeg landet på fordekket, der en kar sto og prøvde å rive løs entrehaken. Slangeånden traff ham i halsen med et kutt som var så raskt og hardt at det kappet hodet halvt av. Hele skallen vippet bakover, og blodet lyste opp i vinterdagen. Spruten traff meg i ansiktet. Jeg var Døden som kom med morgenen, blodstenket død i brynje og svart kappe og ulvehodehjelm.

Jeg er gammel nå. Veldig gammel. Synet svikter, musklene er svakelige, pisset drypper bare ut av meg, og jeg sitter i sola og sovner og føler meg trøtt når jeg våkner igjen. Den siste kona mi, det frommeste fehode av et kvinnemenneske som har vandret klynkende omkring her på jorda, krymper seg når jeg forteller disse historiene, men hva har de gamle igjen annet enn historiene? En gang protesterte hun og sa at hun ikke ville høre om hoder som ble kastet bakover mens blodet sprutet friskt og klart, men hvordan skal vi ellers forberede våre unge på kampene de må utkjempe? Jeg har kjempet i hele mitt liv. Det var skjebnen min, det var alles skjebne. Alfred ville ha fred, men freden unnvek ham. Danene kom, og nordmennene kom, og han hadde ikke annet valg enn å kjempe. Og da Alfred var død og kongeriket hans var blitt mektig, kom det flere daner og flere nordmenn. Britene kom fra Wales, og skottene kom hylende nordfra. Hva annet kan en mann gjøre enn å kjempe for egen jord, familien sin, hjemmet sitt og landet sitt? Jeg ser på barna mine og deres barn og deres barn igjen, og jeg vet at de vil bli tvunget til å kjempe. Så lenge det finnes en familie med navnet Uhtred, og så lenge det består et kongerike på denne forblåste øya, vil det finnes krig. Og derfor kan vi ikke vike for krigen. Vi kan ikke gjemme oss for krigens grusomhet, blodet, stanken, nederdrektigheten eller fryden, for krigen kommer til oss, enten vi vil eller ikke. Krig er skjebne. wyrd bið ful āræd – skjebnen er ubønnhørlig.

Derfor forteller jeg disse historiene så barnebarna mine skal kjenne sin skjebne. Kona mi klynker, men jeg tvinger henne til å lytte. Jeg forteller henne om hvordan skipet vårt støtte inn i siden på fiendeskipet, og hvordan sammenstøtet presset forstavnen på det andre skipet mot sørbredden. Det var det jeg ville, og Ralla gjorde det feilfritt. Så lot han skipet skrape langs skroget på fiendeskipet, og med farten vår brakk vi alle de utstikkende årene til danene, samtidig som mine menn hoppet om bord med svingende sverd og økser. Jeg vaklet etter det første hogget mitt, men den døde mannen falt ned fra fordekket og lå i veien for to andre som prøvde å komme seg bort til meg. Jeg ropte nidord til dem mens jeg hoppet ned for å møte dem. Slangeånden brakte død. Det var – og er – et gildt sverd. Det ble smidd der nordpå av en saksisk smed som kunne håndverket sitt. Han tok sju stenger, fire av jern og tre av stål, og han varmet dem opp og hamret dem til én enkelt lang, tveegget klinge med bladformet spiss. De fire bløte jernstengene vred seg i varmen, og vridningene satt igjen i klingen som gjenferdsaktige skygger av et mønster som minner om den buktende, flammende pusten til en drage. Slik fikk Slangeånden navnet sitt.

En tynnskjegget mann svingte en øks etter meg. Jeg møtte øksa med et skjoldstøt, og så jaget jeg dragebuktningene inn i buken på ham. Jeg vred sverdet med voldsom kraft med høyre hånd så det døende kjøttet og innvollene ikke skulle gripe fatt i klingen, og så rykket jeg det ut så mer blod sprutet opp i luften. Jeg trakk skjoldet, som var gjennomboret av øksehogget, foran kroppen for å parere et sverdhogg. Sihtric sto ved siden av meg og kjørte det korte sverdet sitt opp i lysken på den neste angriperen. Mannen skrek. Jeg tror jeg ropte. Flere og flere av karene mine var kommet om bord nå, med glinsende sverd og økser. Barn gråt, kvinner jamret og herjingsmenn døde.

Forstavnen på fiendeskipet støtte inn i mudderet langs bredden, samtidig som akterstavnen begynte å dreie utover i elvens grep. Noen av angriperne skjønte at de kom til å dø hvis de ble om bord, og hoppet i land, og det skapte forvirring. Flere og flere hoppet inn på bredden, men da var det at Finan kom vestfra. Det lå en tynn dis over elvevangen, som et tynt perlespinn som drev over de isdekkede pyttene, og gjennom disen kom Finans skinnende ryttere. De kom i to rekker og holdt sverdene som spyd. Finan, den livsfarlige iren min, kunne faget sitt og galopperte med den første rekken forbi de flyktende mennene for å avskjære dem fra tilbaketoget. Så lot han den andre rekken barke sammen med fienden før han vendte hesten og ledet karene sine tilbake til nedslaktingen.

«Drep alle sammen!» ropte jeg til ham. «Drep hver eneste én!»

Han viftet med et blodrødt sverd til svar. Jeg så Clapa, den digre danen min, spidde en fiende på grunnen i elven. Rypere hogg sverdet i en sammenkrøpet mann. Sihtrics sverdhånd var rød. Cerdic svingte en øks og ropte noe ubegripelig, mens øksehodet smadret og hogg seg gjennom en danehjelm så blod og hjernemasse sprutet over de livredde fangene. Jeg mener at jeg drepte to til, men det er ikke sikkert jeg husker det som det var. Det jeg husker, er at jeg dyttet en mann ned på dekket, og da han vendte seg mot meg igjen, støtte jeg Slangeånden i halsen på ham og så ansiktet hans forvri seg og tungen stikke ut fra blodet som fosset ut mellom de svarte tennene hans. Jeg la tyngden min på sverdet mens mannen døde, og jeg så Finans karer vende hestene for å komme tilbake til fiendene, som nå var fanget i en felle. Rytterne hogg og flenset, vikingene skrek, og noen forsøkte å overgi seg. En ung mann knelte på en tofte etter å ha kastet fra seg øks og skjold, og strakte hendene tryglende mot meg. «Ta opp øksa di,» sa jeg på dansk tungemål.

«Herre …» begynte han.

«Ta den opp!» avbrøt jeg ham, «og se etter meg i Valhall.» Jeg ventet til han var bevæpnet igjen, og så lot jeg Slangeånden ta livet av ham. Jeg gjorde det raskt, jeg viste ham nåde ved å kutte strupen på ham med ett brått, raspende hogg. Jeg så ham rett i øynene da jeg drepte ham, jeg så sjelen hans fly av sted, og så skrevet jeg over den dirrende kroppen som gled ned fra toften og sank blodig sammen i fanget på en ungjente, som tok til å skrike vilt. «Stille!» skrek jeg til henne. Jeg skulte stygt på alle de andre kvinnene og ungene som hylte og gråt mens de trengte seg sammen i skipsbuken. Jeg tok Slangeånden i skjoldhånden, grep den døende mannen i brynjekragen og trakk ham opp på toften igjen.

En av ungene gråt ikke. Det var en guttunge på en ni–ti år, og han bare glante måpende på meg. Han minnet meg om meg selv da jeg var på den alderen. Hva var det han så? Han så en mann av jern, for jeg hadde kjempet med ansiktsstykkene på hjelmen nede. Man ser mindre med disse platene over kinnene, men framstår som mer skremmende. Gutten så en høy mann, brynjekledd og med blodig sverd og stålansikt, som skred rundt i et dødsskip. Jeg lirket av meg hjelmen, kastet på håret og kastet den ulveprydede hjelmen bort til ham. «Pass på den, gutt,» sa jeg, og så ga jeg Slangeånden til jenta som hadde skreket. «Vask klingen i elven,» sa jeg til henne, «og tørk det av med en død manns kappe.» Jeg ga skjoldet til Sihtric og hevet ansiktet mot morgensola.

Det hadde vært femtifire angripere, og seksten av dem levde fremdeles. De var fanger nå. Ingen slapp forbi Finans menn. Jeg trakk Vepsebrodden, det korte sverdet mitt som var så dødbringende i skjoldborgkamp, der menn presses like tett sammen som elskende. «Hvis det er noen av dere som vil ta hevn,» sa jeg og så på kvinnene, «som vil drepe mannen som voldtok dere, så gjør det nå!»

To kvinner ønsket hevn, og jeg lot dem bruke Vepsebrodden. Begge slaktet ofrene sine. Den ene stakk gang på gang, den andre hogg, og begge mennene fikk en langsom død. Av dem som var igjen, var det en mann som ikke bar brynje. Det var fiendenes styresmann. Han var gråhåret og hadde pistrete skjegg og et par brune øyne som stirret krigersk på meg. «Hvor kom dere fra?» spurte jeg.

Han overveide å la være å svare, men kom på bedre tanker. «Beamfleot,» sa han.

«Og Lundene?» spurte jeg. «Er gamlebyen fortsatt i danenes hender?»

«Ja.»

«Ja, herre,» rettet jeg ham.

«Ja, herre,» gikk han med på å si.

«Da skal du dra til Lundene,» sa jeg. «Så skal du dra til Beamfleot. Etter det kan du dra hvor du vil, og du skal si til alle nordboene at Uhtred av Bebbanburg vokter Temesen. Og si til alle at de er velkomne til å vise seg her når de måtte ønske det.»

Denne ene mannen fikk leve. Jeg hogg den høyre hånden av ham før jeg lot ham gå. Det gjorde jeg for at han aldri igjen skulle få svinge et sverd. Vi hadde tent bål, og jeg stakk den blødende armstumpen hans inn i glørne for å lukke såret. Han var en tapper mann. Han krympet seg da vi svidde den, men han skrek ikke, selv mens blodet boblet og kjøttet freste. Jeg forbandt den forkortede armen med en fille fra en død manns skjorte. «Gå,» sa jeg til ham og pekte nedover elven. «Bare gå!» Han gikk østover. Var han heldig, overlevde han reisen så han kunne spre nyheten om grusomheten min.

De andre drepte vi. Alle sammen.

«Hvorfor drepte dere dem?» spurte den nye kona mi meg en gang. Motviljen mot grundigheten min var tydelig å høre i stemmen hennes.

«Så de skulle lære frykten å kjenne,» svarte jeg.

«Døde menn kan ikke frykte,» sa hun.

Jeg forsøkte å bære over med henne. «Det dro et skip ut fra Beamfleot,» sa jeg, «og det kom aldri tilbake. Og andre menn som ville plyndre og herje i Wessex, hørte om hvilken skjebne skipet hadde lidd. Og de mennene bestemte seg for å ta sverdene sine og bruke dem andre steder. Jeg drepte det mannskapet for å spare meg selv for bryderiet med å drepe hundrevis av andre daner.»

«Herren Jesus ville nok ønsket at du viste dem nåde,» sa hun storøyd.

Hun er et fehode.

Finan tok noen av beboerne med seg tilbake til landsbyen, der de gravde graver til sine døde, mens vi hengte likene av fiendene våre i trærne langs elven. Vi laget rep av strimler fra klærne deres. Vi tok brynjene deres, våpnene deres og armringene deres. Vi kappet av det lange håret deres, for jeg likte å tette skipsbordene mine med hår fra drepte fiender, og så hengte vi dem opp. De bleke, nakne likene vaiet i den lette brisen mens ravnene kom for å ta de døde øynene deres.

Det hang femtitre lik langs elven. En advarsel til dem som måtte komme etter. Femtitre advarsler om at andre plyndringsmenn risikerte livet hvis de rodde oppover Temesen.

Så dro vi hjem, og vi tok fiendeskipet med oss.

Og Slangeånden sov i sliren.

FØRSTE DEL

Bruden