Originaltittel: Boomerang

© 2009, Éditions Héloise d'Ormesson

© 2010, 2011 Bazar Forlag as
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Kirsti Øvergaard

Omslagsdesign: Bazar Forlag

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 978-82-8087-424-5

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

I kjærlig erindring

om Pierre-Emmanuel (1989–2006)

«La navnet mitt forbli

det dagligdagse ordet det alltid var.

La det bli uttalt uanstrengt,

uten at en skygge hviler over det.»

Henry Scott Holland

«Manderley fantes ikke mer.»

DAPHNE DU MAURIER, Rebecca

Denne boken tilegnes Cecilia og Alexis,

min vidunderlige søster og bror, og

Cedric og Caroline, deres kjære.

JEG BLIR VIST INN I ET TRIST LITE ROM og bedt om å sette meg ned og vente. Seks tomme, brune plaststoler står overfor hverandre på den slitte linoleumen. En grønn plastplante i et hjørne, de blanke bladene er dekket av støv. Jeg gjør som jeg blir bedt om. Jeg setter meg. Lårene dirrer. Håndflatene er klamme, halsen tørr. Det dunker i hodet. Jeg tenker: Jeg burde ringe faren vår nå, jeg burde ringe før det er for sent. Men hånden min gjør ikke noe forsøk på å få tak i telefonen i bukselommen. Ringe far og si hva da? Og hvordan?

Lyset er skarpt, det lager neonstriper i taket. Veggene har gulnet og er sprukne. Jeg sitter der nummen. Hjelpeløs. Fortapt. Jeg trenger en røyk. Jeg lurer på om jeg kommer til å spy, kvitte meg med den beske kaffen og seige briochen jeg inntok for et par timer siden.

Jeg hører fortsatt de hvinende dekkene og kjenner den brå krengingen idet bilen skjærer ut til høyre, rett i autovernet. Og skriket hennes. Jeg hører fortsatt skriket hennes.

Hvor mange mennesker har ikke ventet her, tenker jeg. Hvor mange har ikke sittet her jeg sitter nå og ventet på nytt om sine kjære. Jeg kan ikke la være å forestille meg hva de gulsottige veggene har sett. Hva de vet. Hva de husker. Tårer, rop, eller lettelse. Håp, smerte, eller glede.

Minuttene tikker av gårde. Jeg ser på det runde, grimete ansiktet til klokken over døren. Det finnes ingenting annet å gjøre enn å vente.

Etter en halvtimes tid kommer en sykepleier inn. Hun har langt hesteansikt og magre, hvite armer.

«Monsieur Rey?»

«Ja,» sier jeg med hjertet i halsen.

«De må være vennlig å fylle ut disse papirene. Med opplysninger om henne.»

Hun rekker meg noen papirark og en penn.

«Er hun i orden?» mumler jeg.

Stemmen min virker tynn og anstrengt.

Et fargeløst og vippeløst blikk farer over meg.

«Det vil legen fortelle. Legen kommer snart.»

Hun går. Hun har en trist, flat rumpe.

Jeg legger arkene på knærne med skjelvende fingre.

Navn, fødselsdato og -sted, sivil status, adresse, personnummer, syketrygdnummer. Hånden min dirrer fortsatt mens jeg skriver: Mélanie Rey, født 15. august 1967 i Boulogne-Billancourt, enslig, rue de la Roquette 49, Paris 75011.

Jeg aner ikke hva min søsters personnummer er, for ikke å snakke om syketrygdnummeret. Alt det må befinne seg i vesken hennes. Hvor er vesken hennes? Jeg husker ingenting om vesken. Bare hvordan kroppen hennes falt forover da de dro henne ut av bilen. Hvordan de slappe armene hang ned mot bakken fra båren. Og der sto jeg, med hvert hårstrå på plass, ikke så mye som et blåmerke, og jeg hadde sittet rett ved siden av henne. Jeg krymper meg. Fortsatt tror jeg at jeg kommer til å våkne opp.

Sykepleieren kommer tilbake med et glass vann. Jeg gulper det i meg. Det smaker metallisk og ufriskt. Jeg takker og forteller henne at jeg ikke har Mélanies personnummer. Hun nikker, tar papirarkene og går.

Minuttene snegler seg av sted. Rommet er stille. Det er et lite sykehus. En liten by, antar jeg. I utkanten av Nantes. Jeg er ikke sikker på hvor. Jeg stinker. Ikke noe klimaanlegg. Jeg lukter svetten som pipler fra armhulene, som samler seg i skrittet. Den klamme lukten av fortvilelse og panikk. Det dunker fortsatt i hodet. Jeg forsøker å puste rolig. I noen minutter greier jeg det. Så overtar den hjelpeløse, forferdelige følelsen igjen og fyller meg helt.

Paris er over tre timer unna. Igjen lurer jeg på om jeg bør ringe min far. Jeg sier til meg selv at jeg må vente. Jeg vet ikke engang hva legen har å si. Jeg kikker ned på armbåndsuret. Halv elleve. Hvor er faren vår nå? tenker jeg. I et eller annet middagsselskap? Eller ser han på tv i arbeidsværelset sitt med Régine i rommet ved siden av, i telefonen mens hun lakker negler?

Jeg bestemmer meg for å vente litt lenger. Jeg er fristet til å ringe min ekskone. Astrid er fortsatt den første jeg tenker på når jeg er stresset og opprørt. Men tanken på henne sammen med Serge, i Malakoff, i det gamle huset vårt, i den gamle sengen vår, med ham som alltid tar telefonen, selv mobilen hennes, for pokker. «Å, hei, Antoine, hva skjer?» blir for mye. Så jeg ringer ikke Astrid, selv om jeg gjerne vil.

Jeg blir sittende i det lille, innestengte rommet og prøver å beholde roen. Forsøker å stagge den voksende panikken. Jeg tenker på ungene mine. Arno i all sin tenåringsprakt og opprørskhet. Margaux, et mystisk vesen på fjorten. Lucas på elleve er fortsatt et barn, sammenlignet med de andre to og de løpske hormonene deres. Jeg kan rett og slett ikke forestille meg at jeg skal si til dem: «Tanten deres er død. Mélanie er død. Min søster er død.» Ordene er meningsløse. Jeg skyver dem bort.

Enda en time går. Jeg sitter der med hodet i hendene. Jeg forsøker å rydde opp i de rotete tankene. Jeg gir meg til å tenke på frister jeg må holde, i morgen er det mandag og etter denne langhelgen er det mye det haster med å få gjort, den ubehagelige Rabagny og den redselsfulle barnehagen jeg aldri skulle påtatt meg, Florence, den håpløse sekretæren som jeg vet at jeg må si opp. Men hvordan kan jeg tenke på dette, jeg blir rystet over meg selv, hvordan kan jeg tenke på jobben min nå når Mélanie befinner seg et sted mellom liv og død? Med synkende hjerte spør jeg meg selv: Hvorfor Mélanie? Hvorfor henne? Hvorfor ikke meg? Denne turen hadde vært min idé. Fødselsdags - gaven min til henne. Førtiårsdagen hun grudde seg sånn til.

Omsider kommer en kvinne omtrent på min egen alder inn. Grønn kittel og en av de rare, små papirhattene kirurger bruker. Gløgge, brune øyne, kort, kastanjebrunt hår med sølvskjær. Hun smiler. Hjertet mitt skvetter til. Jeg reiser meg fort.

«Det var nære på, monsieur Rey,» sier hun.

Jeg legger merke til noen små, brune flekker foran på kittelen hennes. Skrekkslagen lurer jeg på om de flekkene er Mélanies blod.

«Det kommer til å gå bra med Deres søster.»

Til min skrekk bryter jeg sammen, tårene siler og nesen renner. Det er forferdelig pinlig å gråte i denne kvinnens nærvær, men jeg kan ikke hindre det.

«Alt i orden,» sier legen. Hun tar armen min. Hun har små, firkantede hender. Hun dytter meg ned på stolen igjen og setter seg ved siden av meg. Jeg tuter som jeg ikke har gjort siden jeg var barn, hulkene kommer langt nede fra magen.

«Hun kjørte, ikke sant?»

Jeg nikker og stryker håndbaken under nesen.

«Vi vet at hun ikke hadde drukket. Det sjekket vi. Kan De fortelle meg hva som hendte?»

Jeg greier å gjenta det jeg fortalte politiet og ambulansefolkene tidligere. At min søster ville kjøre resten av veien hjem. At hun var en god sjåfør. At jeg aldri hadde vært nervøs med henne bak rattet.

«Fikk hun et illebefinnende?» spør legen. Navnet på skiltet hennes er «Docteur Bénédicte Besson».

«Nei, det gjorde hun ikke.»

Og så kommer jeg på det. Noe jeg ikke hadde fortalt ambulansefolkene fordi jeg først husker det akkurat nå.

Jeg ser ned på legens lille, solbrune ansikt. Mitt eget ansikt rykker fortsatt av gråt. Jeg holder pusten.

«Min søster holdt på å fortelle meg noe … Hun snudde seg mot meg. Og da skjedde det. Bilen kjørte av motorveien. Det gikk så fort.»

Legen presser meg videre.

«Hva fortalte hun Dem?»

Mélanies øyne. Hendene hennes hardt rundt rattet. Antoine, det er noe jeg må si deg. Jeg har holdt det tilbake i hele dag. I går kveld, på hotellet, husket jeg noe. Noe om … Øynene hennes, urolige, bekymret. Og så kjørte bilen av veien.

HUN SOVNET SÅ FORT de hadde greid å komme seg ut av den trege forstadstrafikken som ligger lik en jernring rundt Paris. Antoine smilte da hodet hennes sank inn mot bilruten. Munnen gled opp og han trodde han hørte et lite snork. Hun hadde vært irritert i morges da han kom og hentet henne rett etter soloppgang. Hun avskydde overraskelser, hadde alltid gjort det. Han visste det, ikke sant? Hvorfor organiserte han en sånn overraskelsestur da, for svarte? Ærlig talt! Var det ikke ille nok å bli førti? Og slikke sårene etter et vondt brudd? Aldri å ha vært gift, være barnløs og omgitt av mennesker som nevnte den biologiske klokken hvert femte minutt? «Hvis noen nevner det ordet én gang til, slår jeg,» hveste hun med sammenbitte tenner. Men tanken på den lange helgen helt alene var uutholdelig for henne. Det visste han. Han visste at hun ikke orket å forestille seg den varme, tomme leiligheten over den bråkete rue de la Roquette, og alle de bortreiste vennene som etterlot seg muntre hilsener på telefonsvareren: «Hei, Mel, du er førti!» Førti. Han gløttet bort på henne. Mélanie, lillesøsteren hans, ble førti. Han kunne knapt tro det. Da var han førtitre. Han hadde vondt for å tro det også.

Men likevel, rynkene i øyekrokene han så i bakspeilet tilhørte en middelaldrende mann. Tykt, gråsprengt hår, et langt og magert ansikt. Han la merke til at Mélanie farget håret brunt. Hårrøttene var tydelig grå. Det var noe rørende ved at Mélanie farget håret. Hvorfor det, funderte han. Mange kvinner farget håret. Kanskje det var fordi hun var lillesøsteren hans. Han kunne rett og slett ikke forestille seg at hun skulle bli gammel. Ansiktet hennes var fortsatt nydelig. Kanskje enda nydeligere enn det hadde vært da hun var i tjue- og trettiårene, fordi benstrukturen var så flott. Han ble aldri lei av å se på Mélanie. Alt ved henne var lite, feminint og sart. Alt ved henne – de mørkegrønne øynene, den vakkert buede nesen, det strålende hvite smilet, de spinkle håndleddene og anklene – minnet ham om moren deres. Hun likte ikke å høre at hun lignet Clarisse. Det hadde hun aldri gjort. Men for Antoine var det som om moren kikket ut av Mélanies øyne.

Peugeoten fikk opp farten, og Antoine anslo at de ville være fremme om mindre enn fire timer. De hadde dratt tidlig for å unngå trafikken. Selv om hun spurte og grov, hadde han ikke sagt et ord om hvor de skulle. Han hadde bare glist. «Pakk for et par dager. Vi skal feire fødselsdagen din med stil.»

Det hadde oppstått et lite problem med Astrid, hans ekskone. Det måtte litt godsnakking til. Langhelgen var vanligvis «hans». Det var meningen at ungene skulle komme til ham fra Astrids foreldre i Dordogne. Han hadde vært bestemt i telefonen, det var Mels fødselsdag, hun ble førti og han ville gjøre noe spesielt for henne, hun var fortsatt ikke kommet over Olivier, det var en vanskelig tid for henne. Astrids stemme: «Å, merde, Antoine, jeg har hatt ungene de siste to ukene. Serge og jeg trenger virkelig litt tid for oss selv.»

Serge. Bare navnet fikk ham til å krympe seg. Serge var fotograf og tidlig i trettiårene. Den muskuløse, tøffe friluftstypen. Han hadde spesialisert seg på mat. Natures mortes for påkostede kokebøker. Han brukte timevis på å få pasta til å skinne, kalvekjøtt til å se lekkert ut, frukt søt og saftig. Serge. Antoine håndhilste på ham hver gang han kom for å hente ungene, og fikk vekket det fæle minnet om Astrids digitalkamera og det han hadde funnet lagret der mens hun var ute og handlet den skjebnesvangre lørdagen. Forvirret hadde han først bare sett et par hårete rumpeballer som strammet seg og slappet av. Og så hadde det med gru gått opp for ham at rumpeballene faktisk pumpet en penis inn i noe som lignet svært på Astrids kropp. Slik hadde han oppdaget det. Han hadde konfrontert Astrid da hun kom hjem med fulle handleposer den fordømte lørdagsettermiddagen, og hun hadde begynt å gråte og tilstått at hun elsket Serge. Affæren hadde pågått helt siden den ferien med ungene i Tyrkia, og hun var lettet over at han nå visste det.

Antoine følte seg fristet til å tenne en røyk for å holde de ubehagelige minnene på avstand, men han visste at lukten ville vekke søsteren, og hun ville komme med en eller annen sur bemerkning om den «ekle vanen». I stedet konsentrerte han seg om motorveien som strakte seg ut foran ham.

Han merket at Astrid fortsatt hadde skyldfølelse når det gjaldt Serge. For hvordan han, Antoine, hadde oppdaget forholdet. For skilsmissen. For alt det førte med seg. Og hun var svært glad i Mélanie, de hadde vært venner lenge, de jobbet i samme bransje, forlagsbransjen. Hun hadde ikke hatt hjerte til å si nei. Astrid hadde sukket: «Ja vel, da. Ungene kan komme til deg senere. Gi Mel en heidundrende fødselsdag.»

Da Antoine stanset for å fylle bensin, gjespet omsider Mélanie og rullet ned bilvinduet.

«Hé, Tonio,» sa hun dvelende, «hvor pokker er vi?»

«Har du virkelig ingen anelse?»

Et skuldertrekk.

«Nei.»

«Du har sovet i to timer.»

«Vel, du kom jo grytidlig, din rakker.»

Etter en rask kaffe (til henne) og en rask røyk (til ham) satte de seg i bilen igjen. Hun virket mindre gretten, la Antoine merke til.

«Det er søtt av deg å gjøre dette,» sa hun.

«Takk.»

«Du er en søt bror.»

«Jeg vet det.»

«Du var ikke nødt, kanskje du hadde andre planer?»

«Ingen andre planer.»

«Som en kjæreste?»

Han sukket.

«Ingen kjæreste.»

Tanken på de siste affærene hans ga ham lyst til å stanse bilen, gå ut og gråte. Siden skilsmissen hadde det vært den ene kvinnen etter den andre. Den ene brutte illusjonen etter den andre. Kvinner han hadde truffet via Internett, på de beryktede nettstedene. Kvinner på hans egen alder, gifte kvinner, skilte kvinner, yngre kvinner. Han had - de kastet seg ut i treffene med friskt mot, fast bestemt på å oppleve det positivt. Men etter de første par tilfellene av seksuell akrobatikk, når han kom hjem til den nye, tomme leiligheten og den nye, tomme sen - gen, utkjørt og med tungt hjerte, måtte han se sannheten i øynene. Han hadde unnveket den lenge nok. Han elsket fremdeles Astrid. Omsider innrømmet han det for seg selv. Han elsket fremdeles sin ekskone. Han elsket henne så fortvilt at han følte seg syk.

Mélanie sa:

«Du hadde saktens bedre og mer spennende ting å gjøre enn å ta din gamle peppermø av en søster med på langhelg.»

«Ikke vær dum, Mel. Det er dette jeg har lyst til. Jeg har lyst til å gjøre dette for deg.»

Hun kikket på et skilt langs veien.

«Hei, vi kjører vestover!»

«Flink pike!»

«Hva ligger i vest?» spurte hun og overhørte den kjærlige ironien i stemmen hans.

«Tenk,» sa han.

«Hm, Normandie? Bretagne? Vendée?»

«Du er på riktig spor.»

Hun sa ikke mer, men lyttet til den gamle cd-en med Beatles som Antoine hadde satt på. Etter en stund kom hun med et lite utrop.

«Jeg vet det! Du tar meg med til Noirmoutier!»

«Bingo,» sa han.

Men ansiktet hennes var blitt alvorlig. Hun så ned på hendene i fanget sitt med stramme lepper.

«Hva er i veien?» spurte han bekymret. Han hadde ventet latter, jubel, smil, hva som helst annet enn sure miner.

«Jeg har aldri vært der siden.»

«Hva så?» sa han. «Det har ikke jeg heller.»

«Det er …» Hun holdt inne og telte på de slanke fingrene. «1973, ikke sant? Det er trettifire år siden. Jeg kommer ikke til å huske noen ting! Jeg var seks år gammel.»

Antoine slo ned farten.

«Det spiller ingen rolle. Det er bare for å feire fødselsdagen din. Du hadde seksårsdagen din der, husker du det?»

«Nei,» sa hun langsomt, «jeg husker ingenting fra Noirmoutier.»

Så forsto hun visst at hun oppførte seg som en bortskjemt unge, for hun la raskt en hånd på brorens arm.

«Å, men det spiller ingen rolle, Tonio. Jeg er glad for det, helt sant. Og været er nydelig. Det er så hyggelig å være sammen, bare vi to, og dra fra alt!»

Med «alt» visste Antoine at hun mente Olivier og bruddet, som hadde fått henne til å føle seg knust. Og den beinharde jobben som forlagssjef i et av Frankrikes mest kjente forlag.

«Jeg har bestilt rom til oss på Hôtel Saint-Pierre. Du husker det, ikke sant?»

«Jo!» utbrøt hun. «Visst gjør jeg det! Det nydelige gamle hotellet i skogen! Med grand-père og grand-mère … å, herregud, det er så lenge siden …»

Beatles sang videre. Mélanie nynnet med. Antoine kjente en lettet ro. Hun likte overraskelsen hans. Hun gledet seg til å komme tilbake. Men én liten ting naget ham. Én liten ting han ikke hadde tatt i betrakt ning da han fikk ideen om å dra dit.

Noirmoutier 1973 hadde vært den siste sommeren deres med Clarisse.

HVORFOR NOIRMOUTIER, undret han mens bilen kjørte raskt videre og Mélanie nynnet til Let it Be. Han hadde aldri sett på seg selv som nostalgisk. Han så seg aldri tilbake. Men han hadde forandret seg siden skilsmissen. Han tok seg konstant i å tenke mer på fortiden enn nåtiden, eller fremtiden. Vekten av det siste året, hans første alene, det triste, ensomme året, hadde gitt ham stikk av lengsel etter barndommen og lykkelige minner. Slik var øya kommet tilbake til ham, først svakt, siden sterkere og mer detaljert etter hvert som minnene samlet seg som brev i en postkasse.

Besteforeldrene, verdige og hvithårede, Blanche med parasollen og Robert med sigarettetuiet i sølv alltid innen rekkevidde. De sitter på en skyggefull hotellveranda og drikker kaffe, og han vinker til dem fra hagen. Hans fars søster, Solange, trinn og solbrent, leser moteblader i fluktstolen sin. Mélanie, liten og kvikk med en vid solhatt rundt de lubne kinnene. Clarisse som vender det hjerteformede ansiktet mot solen. Faren som dukker opp i helgene og lukter sigarrøyk og byliv. Og den brolagte veifyllingen som fascinerte ham som barn og fortsatt gjør det. Passage du Gois. Den var bare synlig i fjære sjø. Før broen ble bygd i 1971 var den eneste adkomst til øya.

Han ville gjøre noe spesielt på Mélanies fødselsdag. Han hadde begynt å tenke på det i april. Ikke bare enda et overraskelsesselskap med fnisete venner som gjemte seg på badet med haugevis av champagneflasker. Nei, noe annerledes. Noe hun ville huske. Han ville få henne ut av den faste tralten, jobben som tok all tiden hennes, opptattheten av alderen, og først og fremst at hun ikke kom over Olivier.

Han hadde aldri likt Olivier. Overlegen, oppblåst blei. Han var en glimrende kokk. Lagde sin egen sushi. Spesialist på orientalsk kunst. Lyttet til Lully. Snakket fire språk flytende. Kunne danse vals. Og kunne ikke forplikte seg, selv etter seks år sammen med Mélanie. Olivier var ikke klar til å slå seg til ro. Selv om han var førtién. Så han forlot Mélanie, bare for omgående å besvangre en tjuefem år gammel manikyrist. Nå var han stolt far til tvillinger. Mélanie tilga ham aldri.

Hvorfor Noirmoutier? Fordi de hadde tilbrakt uforglemmelige somre der. Fordi Noirmoutier var symbolet på den fullkomne barndom, på de bekymringsløse dagene når sommerferien er endeløs og man er ti år for bestandig. Når ingenting er mer lovende enn utsikten til en herlig dag på stranden med venner. Når skolen er et århundre unna. Han lurte på hvorfor han aldri hadde tatt med Astrid og ungene til øya. Han hadde selvfølgelig fortalt dem en masse om den. Men Noirmoutier var hans private fortid, innså han, hans og Mélanies, en ren, uskyldig fortid.

Og han hadde villet tilbringe tid med søsteren, bare være sammen med henne, de to alene. De så ikke særlig mye til hverandre i Paris, tenkte han. Hun hadde det alltid så travelt, skulle møte en eller annen forfatter til lunsj eller middag, eller dra på bokturné. Han var ofte ute av byen på en eller annen byggeplass, eller fullt beskjeftiget med å rekke fristen på en jobb. Av og til kom hun til lang frokost på søndager, når ungene var der. Hun lagde verdens beste eggerøre. Ja, han forsto nå at han trengte å være sammen med henne, på tomannshånd, i denne sårbare og vanskelige tiden i livet sitt. Vennene hans var viktige for ham, han trengte latteren og munterheten deres, men akkurat nå hadde han behov for Mélanies støtte og nærvær; hun var det eneste bindeleddet til fortiden.

Han hadde glemt hvor langt det var å kjøre fra Paris. Han husket de to bilene, Robert, Blanche og Solange i den svarte, trege DS-en med Clarisse og Mélanie, og den nervøse Triumphen med faren ved rattet, røykende på en sigar, og Antoine kvalm i baksetet. Det tok seks eller sju timer, iberegnet en lang lunsj på et lite auberge nær Nantes. Grandpère var svært kresen når det gjaldt mat, vin og kelnere.

Han lurte på hva Mélanie husket av de endeløse kjøreturene. Tross alt var hun tre år yngre enn ham. Hun hadde sagt at hun ikke husket noen ting. Han gløttet bort på henne. Hun hadde sluttet å nynne og gransket hendene sine med det intense, strenge uttrykket som av og til skremte ham.

Var dette egentlig en god idé? spurte han seg selv. Var hun virkelig glad for å komme tilbake hit etter alle disse årene, komme tilbake til et sted der glemte barndomsminner lå uforstyrret, som overflaten på stille vann?

«Husker du alt dette?» spurte Antoine da bilen kjørte over den buede broen. På høyre side, på fastlandet, roterte rader av gigantiske, sølvskimrende vindmøller.

«Nei,» sa hun, «jeg husker bare at vi sitter i en bil og venter på tidevannet. Og at vi kjører over Passage du Gois. Det var moro. Og faren vår som blir utålmodig fordi grand-père alltid så feil på tidevanns - tabellen.»

Han husket også ventingen på tidevannet. Timevis med venting på at Gois-veien skulle komme til syne over bølgene som trakk seg langsomt tilbake. Og der var den omsider, brosteinen skinte av sjøvann, en fire kilometer lang veifylling kantet av høye redningsstolper med små plattformer for uheldige kjørende og gående som ble overrasket av tidevannet.

Hun la fort hånden på kneet hans.

«Antoine, kan vi dra til Gois? Jeg har veldig lyst til å se den igjen.»

«Så klart!»

Han ble lettet over at hun omsider husket noe. Og noe så viktig og gåtefullt som Passage du Gois. Gois. Bare ordet fascinerte ham. Uttalt som Boa. Det var et gammelt navn, på en gammel vei.

Grand-père tok aldri den nye broen. Han brummet over den høye bomavgiften og mente at den digre betongstrukturen ødela landskapet. Så han holdt seg til Passage du Gois selv om sønnen ertet ham og ventetiden var lang.

Da de kjørte inn på øya, gikk det opp for Antoine at minnene hans om Gois var intakt. Han kunne spille dem av i hodet som en film. Han lurte på om Mélanie følte det samme. Han husket det store, enkle korset ved utkjørselen. «Beskytt og bevar,» pleide Clarisse å hviske, mens hun holdt hånden hans hardt. Han mintes hvordan han hadde sittet på stran den på øya og sett bølgene forsvinne langsomt, til den vide, grå sandbanken kom til syne som ved et mirakel. Så fort havet forsvant, svermet skjellsankere over banken med store rekenett. Han husket Mélanies korte ben i full fart bortover stranden, og Clarisses plastbøtte som snart ble full av hjertemuslinger, sandmuslinger og strandsnegler. Han husket den sterke lukten av tang og den salte, bitende vinden. Besteforeldrene så på, velvillige og værbitte, arm i arm. Og det lange, svarte, flagrende håret til Clarisse. Bilene drønnet forbi på veien. Noirmoutier var ikke lenger en øy. Det likte han. Men det var både spennende og uhyggelig å tenke på havet som steg langsomt og ubønnhørlig.

Han ble aldri lei av å høre de grufulle historiene om Gois-ulykker. På Hôtel Saint-Pierre la gartneren, gamle père Benoît, detaljert ut om nifse episoder. Antoines yndlingshistorie var den om ulykken i juni 1968, da tre medlemmer av den samme familien druknet. Bilen deres ble sittende fast da tidevannet steg. De tenkte ikke på å klatre opp i en av redningsstolpene i nærheten. Tragedien skapte overskrifter. Antoine kunne ikke fatte hvordan en bil kunne bli feid av gårde av vannet uten at folk greide å komme unna. Så gamle père Benoît hadde tatt ham med for å se tidevannet komme snikende langs Passage du Gois.

Lenge skjedde det ingenting. Antoine hadde kjedet seg. Gamle père Benoît stinket av Gitane-sigaretter og rødvin. Så la gutten merke til at stadig flere mennesker samlet seg rundt dem. «Se der, gutt,» hvisket den gamle mannen, «de kommer for å se Gois forsvinne. Hver dag ved høyvann kommer folk lange veier for å se dette.»

Antoine så at ingen flere biler befant seg på veien. Til venstre steg vannet langsomt i den brede bukten, helt stille, som en enorm, gjen - nomsiktig innsjø. Vannet virket dypere og mørkere da det sivet videre over de gjørmete sandrendene. Til venstre dukket det plutselig opp bølger ingensteds fra, de slikket allerede veikanten. De to atskilte vannstrømmene møttes i et merkelig og skremmende favntak som overrasket ham, og slengte et langt bånd av skum over den brolagte veien. Passage du Gois forsvant på noen sekunder, oppslukt av tidevannet. Det var umulig å tenke seg at veien noen gang hadde ligget der. Alt som fantes nå var det blå havet og ni redningsstolper som stakk opp fra den virvlende havflaten. Noirmoutier var igjen en øy. Triumferende måker skrek og sirklet over hodene deres. Antoine var full av undring.

«Der ser du, gutt,» sa père Benoît, «så fort går det. Noen tror at de kan nå fastlandet før tidevannet, det er mindre enn fire kilometer. Men du så den bølgen, ikke sant? Ha respekt for Gois, husk det.»

Antoine visste at hver eneste noirmoutrin hadde et eksemplar av tidevannstabellen i lommen eller i bilens hanskerom. Han visste at folk her aldri sa: «Når kan du dra over?», men «Når kan du passere?». Han visste at de ikke målte Gois i meter, men i redningsstolper: «Pariseren ble sittende fast ved annen stolpe, motoren sluknet.» Som gutt hadde han slukt alle bøker om Gois han kom over.

Før denne turen i forbindelse med Mélanies fødselsdag hadde han lett frem disse bøkene. Det tok ham en stund å finne ut hvilken av alle kartongene i kjelleren de lå i, kartonger han ikke hadde brydd seg med å tømme etter den nylige skilsmissen og flyttingen. Den boken han likte best, het Passage du Gois’ fantastiske historie. Han åpnet den smilende, og husket hvordan han kunne sitte i timevis og se på de gamle svart-hvittfotografiene av biler som sto med støtfangeren stikkende opp av vannet under en karakteristisk redningsstolpe. Han bestemte seg for å ta med boken, og da han lukket den, flagret et hvitt kort ut. Nysgjerrig tok han det opp.

Til Antoine på fødselsdagen, så Passage du Gois ikke lenger skal ha hemmeligheter for deg. Kjærlig hilsen maman. 7. januar 1972.

Det var lenge siden han hadde sett morens håndskrift. Han hadde kjent en klump i halsen og raskt lagt bort kortet.

Mélanies stemme brakte ham tilbake til nåtiden.

«Hvorfor kjører vi ikke på Gois?» spurte hun.

Han smilte unnskyldende.

«Jeg beklager. Glemte å sjekke tidevannstabellen.»

Det første de la merke til var hvordan Barbâtre hadde blomstret opp. Den var ikke lenger den lille landsbyen med utsikt til stranden som de husket, men et travelt sted fullt av moderne bungalower og kjøpesentre. Veiene på øya var fulle av biler, en annen ubehagelig overraskelse. Sommersesongens høydepunkt var langhelgen den 15. august. Men da de nådde nordenden av øya, så de til sin lettelse at den var nokså uforandret. De kom inn i Bois de la Chaise, et grønt område med furu, steineik og spredte hus i merkelig ulik stil, noe som hadde moret Antoine som barn: gotiske villaer fra 1800-tallet, sveitserhus, baskiske gårdshus, engelske herskapshus, alle med navn Antoine husket som ansiktene til gamle venner: «Le Gaillardin», «Les Balises», «La Maison du Pêcheur».

Plutselig utbrøt Mélanie:

«Dette husker jeg!» Hun viftet med hånden mot frontruten. «Alt dette!»

Antoine var usikker på om hun var glad eller nervøs. Han følte seg også litt engstelig. De svingte inn porten til hotellet, hjulene knaste på den hvite grusen. Beinved og mimosa kantet alleen. Det hadde ikke forandret seg, tenkte Antoine og slengte igjen bildøren. Nei, det hadde ikke forandret seg i det hele tatt, men det så en god del mindre ut. Som før var fasaden dekket av villvin. Den mørkegrønne døren var den samme, og det blå teppet i inngangen, med trappen opp til høyre.

De gikk bort og stilte seg foran det store karnappvinduet med utsikt til hagen. Den samme vinterstokkrosen, de samme frukttrærne og granatepletrærne, eukalyptus og oleander. Det virket rystende velkjent. Selv lukten i inngangen var velkjent. En jordslått, fuktig lukt blandet med bivoks og lavendel, med nyvasket sengetøy og rester av god, hjemmelagd mat. Den spesielle lukten som store gamle hus ved havet beholder i år etter år. Før Antoine rakk å nevne den herlige, gjenkjennelige lukten for søsteren, ble de hilst velkommen av en yppig ung dame som satt bak resepsjonsskranken. Rom 22 og 26. Tredje etasje.

På veien opp kikket de inn i spisesalen. Den var pusset opp, ingen av dem kjente igjen den glorete rosafargen, men resten var nøyaktig det samme. Falmede sepiafotografier av Gois, akvareller av Noirmoutierslottet, av saltengene, av Bois de la Chaise-regattaen. De samme kurvstolene og de samme firkantede bordene med stivede, hvite duker. Ingenting var forandret.

Mélanie hvisket:

«Vi pleide å komme ned trappen til middag, og du hadde vannkjemmet hår med eau de cologne, og marineblå jakke og gul Lacosteskjorte …»

«Ja!» lo han og pekte på det største bordet i rommet, midt på gulvet. «Vi pleide å sitte der, husker du? Det var vårt bord. Og du gikk i rosa og hvite forklekjoler fra den snobbete butikken i avenue Victor-Hugo, med matchende hårbånd.»

Så stolt og betydningsfull han hadde følt seg når han kom ned trappen med det blå teppet i blazeren sin og håret kjemmet som en «petit monsieur«. Fra bordet deres betraktet Robert og Blanche dem kjærlig, en martini til Blanche, en whisky med isbiter til Robert. Solange nippet til champagnen sin med strittende lillefinger. Og alle pleide å se opp fra middagsbordet for å beundre entreen til disse veloppdragne barna med kinn lyserøde av sol og håret tilbakestrøket. Ja, de var familien Rey. Den velstående, respektable, ulastelige, anstendige familien Rey. De hadde det beste bordet. Blanche tipset mest, hun hadde et tilsynelatende uuttømmelig forråd av sammenrullede tifrancsedler i Hermèsvesken sin. Rey-bordet krevde konstant, omhyggelig oppmerksomhet fra staben. Roberts glass måtte alltid være halvfullt. Blanche skulle ikke ha salt på grunn av blodtrykket. Solanges sole Meunière måtte være perfekt tilberedt, uten det minste fiskeben, ellers skrek hun opp.

Antoine lurte på om noen her husket familien Rey. Jenta i resepsjonen var for ung. Hvem mintes de fornemme besteforeldrene, den geskjef tige datteren, den begavede sønnen som bare kom i helgene, de veloppdragne barna?

Og den vakre svigerdatteren.

Brått traff det presise bildet av moren som kom ned den trappen i svart straplesskjole, ham som et slag i brystet. Det lange svarte håret, fortsatt fuktig etter dusjen, tvinnet opp i en chignon, de slanke, små føttene i semskede, hælløse sko. Alle så på henne når hun gled over gulvet som en danser, en gange hun hadde gitt videre til Mélanie. Han kunne se henne så klart at det verket. Fregnene over nesen. Perlene i ørene.

«Hva er i veien?» spurte Mélanie. «Du ser litt rar ut.»

«Ingenting,» sa han. «La oss gå til stranden.»