Originaltittel: Azincourt

© 2008, Bernard Cornwell

© 2011, Bazar Forlag
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

Oversatt av Peter A. Lorentzen

Omslagsdesign: Bazar Forlag

ISBN: 978-82-8087-476-4

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Prolog

En vinterdag i 1413, like før jul, bestemte Nicholas Hook seg for å begå et mord.

Det var en kald dag. I løpet av natten hadde barfrosten satt inn, og middagssolen hadde ikke klart å tine rimet i gresset. Det var ingen vind, så hele verden var blek, frossen og stille da Hook fikk øye på Tom Perrill i forsenkningen til hulveien som førte fra skogen mot beitelandet ved møllen.

19 år gamle Nick Hook beveget seg som et spøkelse. Han var veidemann, og på dager da selv det letteste fottrinn kunne lyde som knasende is, beveget han seg lydløst. Nå gikk han på lo side av den nedsenkede veien der Perrill hadde spent en av lord Slaytons arbeidshester til en nyfelt alm. Perrill slepte trestammen med seg til møllen for å lage nye blader til vannhjulet. Han var alene, og det var uvanlig, for Tom Perrill gikk sjelden langt hjemmefra uten broren sin eller en annen følgesvenn. Hook hadde aldri sett Tom Perrill så langt fra landsbyen uten buen over skulderen.

Nick Hook stoppet i skogkanten på et sted der han var skjult av et kristtornkratt. Han var hundre skritt unna Perrill, som bannet fordi hjulsporene i veien var stivfrosne så den svære almestammen stadig kilte seg fast i de dype furene og hesten slo seg vrang. Perrill hadde slått dyret til blods, men piskingen hjalp ikke, og nå sto han bare der med svepen i hånden og forbannet det ynkelige kreket.

Hook tok en pil fra koggeret han hadde hengende langs siden og sjekket at det var den han ønsket å bruke. Det var en broadhead, med dype mothaker og en dolkformet spiss, konstruert for å skjære gjennom kroppen på en hjort, en pil som skulle flerre opp arterier slik at dyret ville blø i hjel dersom Nick skulle bomme på hjertet, men han bommet sjelden. I en alder av 18 år hadde han vunnet bueskytterkonkurransen for de tre grevskapene i distriktet. Han hadde utkonkurrert eldre bueskyttere som var kjent over halve England, og på hundre skritts avstand bommet han aldri.

Han la pilen mot buen. Han betraktet Perrill, for han behøvde ikke se på verken pil eller bue. Venstre tommel klemte pilen fast, mens høyre hånd trakk strengen litt tilbake, slik at den gled inn i det beinforsterkede hakket bak pilens styrefjær. Han hevet buen, uten å ta blikket fra møllerens eldste sønn.

Han trakk strengen bakover og spente buen uten synlig anstrengelse. Mannfolk flest, med unntak av bueskyttere, ville ikke engang klart å spenne buen halvveis. Han trakk strengen helt tilbake til høyre øre.

Perrill hadde snudd seg, og speidet over møllens beiteland mot elven som snodde seg i en sølvgrå strøm under de vinternakne piletrærne. Den unge mannen var kledd i støvler, knebukser og en ermeløs trøye under en jakke av hjorteskinn. Han hadde ingen anelse om at døden bare var noen hjerteslag unna.

Hook lot pilen fly. Den fór glatt av sted; hampestrengen gled ut mellom tommelen og to fingre uten den minste vibrasjon.

Pilen fløy rett. Hook fulgte de grå fjærene med blikket, og så hvordan det svakt koniske prosjektilet av ask styrte stålspissen mot Perrills hjerte. Han hadde hvesset den kileformede eggen, og visste at den ville skjære gjennom hjorteskinn som var det spindelvev.

Nick Hook hatet familien Perrill, akkurat som Perrillene hatet familien Hook. Feiden gikk to generasjoner tilbake i tid, til den gang da Tom Perrills bestefar hadde drept Hooks bestefar i landsbyens vertshus ved å kjøre en ildrake inn gjennom øyehulen hans. Den gamle lord Slayton hadde erklært at det inntrufne hadde vært en ærlig kamp, og nektet å straffe mølleren. Helt siden den gang hadde familien Hook prøvd å ta hevn.

De hadde aldri klart det. Hooks far var blitt sparket i hjel under den årlige fotballkampen, og ingen hadde klart å bringe på det rene hvem som drepte ham, selv om alle visste at det måtte ha vært Perrillene. Ballen var blitt sparket inn i sivet bak herregårdens frukthage og et dusin karer jaget etter den, men bare elleve kom ut igjen. Den nye lord Slayton bare lo av ideen om at dødsfallet skulle betraktes som drap. «Skulle en mann henges for å ha tatt livet av noen i en fotballkamp, måtte man henge halve England,» hadde han sagt.

Hooks far hadde vært gjeter. Han etterlot seg en gravid enke og to sønner, og enken døde mindre enn to måneder etter ektemannen mens hun nedkom med en dødfødt datter. Hun døde på Sankt Nicholas-dagen, som var Nick Hooks trettenårsdag, og bestemoren hans sa at dette sammentreffet beviste at det hvilte en forbannelse over Nick. Hun prøvde å heve forbannelsen med sin egen magi. Hun stakk ham med en pil, kjørte spissen langt inn i låret på ham, og så ba hun ham om å drepe en hjort med den samme pilen. Dermed ville forbannelsen miste sin kraft. Hook hadde tjuvskutt en hind på lord Slaytons enemerker, og drept den med den blodstenkte pilen, men forbannelsen vedvarte. Perrillene levde og feiden fortsatte. Et flott epletre i hagen til Hooks bestemor døde, og hun insisterte på at det var gamlemor Perrill som hadde fordervet treet. «Perrillene har alltid vært råtne, drittsugende jævler,» sa bestemoren hans. Hun kastet Det onde øye på Tom Perrill og hans yngre bror, Robert, men gamlemor Perrill må ha brukt en motbesvergelse, for ingen av dem ble syke. De to geitene som Hook hadde gående på allmenningen forsvant, og i landsbyen ga man ulvene skylden, men Hook visste at det var Perrillene som sto bak. Han drepte kua deres som hevn, men det var ikke jevngodt med å drepe dem. «Det er din jobb å drepe dem,» insisterte Nicks bestemor, men anledningen hadde aldri budt seg. «Måtte djevelen la deg spytte dritt,» skrek hun som forbannelse, «og føre deg lukt i helvete.» Hun kastet ham ut av hjemmet da han var seksten. «Gid du måtte sulte i hjel, din kjøter,» snerret hun. På det tidspunktet var hun i ferd med å bli gal, og det nyttet ikke å argumentere med henne, så Nick reiste hjemmefra og kunne godt ha sultet i hjel, om han ikke samme året hadde vunnet De seks landsbyer-konkurransen ved å plassere pil etter pil i en fjern målskive.

Lord Slayton utnevnte Nick til skogvokter, hvilket innebar at han skulle sørge for en overflod av vilt på lordens middagsbord. «Det er bedre at du jakter dem på lovlig vis,» hadde lord Slayton bemerket, «enn at du blir hengt for krypskytteri.»

Nå, på sankt Winebalds dag, like før jul, så Nick Hook pilen sin fare mot Tom Perrill.

Den ville drepe. Han visste det.

Pilen fløy rett, men vippet litt mellom de høye, rimhvite hekkene. Tom Perrill hadde ingen anelse om hva som var på vei. Nick Hook smilte.

Så begynte pilen å vingle.

En styrefjær hadde løsnet. Limet og vindingen måtte ha gitt etter, og pilen skjente mot venstre så den traff hesten i flanken og boret seg inn i skulderen. Hesten vrinsket, steilet og bykset forover så den digre almestammen ble revet løs fra de stivfrosne hjulsporene.

Tom Perrill snudde seg og stirret mot skogen. Så gikk det opp for ham at den første pilen kunne bli fulgt av en annen, og dermed bråsnudde han og sprang etter hesten.

Nick Hook hadde sviktet nok en gang. Det hvilte en forbannelse over ham.

Lord Slayton satt sammensunket i stolen sin. Han var i førtiårene, en bitter mann som var blitt invalidisert i slaget ved Shrewsbury da han fikk spissen av et sverd stukket inn i ryggraden, og han ville aldri mer få kjempe i noe slag. Nå stirret han surt på Nick Hook. «Hvor var du på sankt Winebaldsdagen?»

«Når var det, Deres nåde?» spurte Hook tilsynelatende uskyldig. «Kjøter,» glefset lord Slayton, og slottsforvalteren slo Hook bakfra med beinskjeftet på en ridepisk.

«Vet ikke hvilken dag det var, Deres nåde,» sa Hook trassig.

«To dager siden,» sa sir Martin. Han var lord Slaytons svoger, og prest for godset og landsbyen. Han var ikke mer til ridder enn hva Hook var, men lord Slayton insisterte på at han skulle kalles ’sir’ Martin, i lys av hans høye byrd.

«Å!» Hook lot som om et lys plutselig gikk opp for ham. «Jeg ryddet kratt og kjerr i askeskogen under Beggar’s Hill, Deres nåde.»

«Løgner,» sa lord Slayton tvert. William Snoball, forvalter og lordens fremste bueskytter, ga Hook nok et slag, og flerret den harde enden av piskehåndtaket over veidemannens bakhode. Blodet sildret fra Hooks hår.

«Mitt æresord, Deres nåde,» løy Hook oppriktig.

«Familien Hooks ære,» fnyste Lord Slayton før han vendte seg mot Hooks yngre bror, Michael, som var sytten. «Hvor var du?»

«Jeg tettet taket over inngangen til kirken, Deres nåde,» sa Michael.

«Det stemmer,» bekreftet sir Martin. Han så mager og knoklete ut i den flekkete prestekjolen, og skar en grimase som skulle være et smil til Nick Hooks yngre bror. Alle likte Michael. Selv familien Perrill, som hatet Nicks øvrige familie dypt og inderlig, gjorde øyensynlig et unntak for den unge mannen. Michael var lys, i motsetning til broren som var mørk. Han var munter og åpen til sinns, mens Nick var tung og innesluttet.

Brødrene Perrill sto ved siden av dem. Thomas og Robert var høye, tynne og hengslete, med innsunkne øyne og markante haker. Likheten med presten, sir Martin, var umiskjennelig. Folk i landsbyen viste behørig aktelse for denne høybårne kirkens mann, og aksepterte at de skulle late som om guttene var møllerens sønner, samtidig som de behandlet dem med respekt. Stilltiende ga man familien Perrill privilegier, fordi alle forsto at brødrene kunne søke hjelp hos sir Martin hvis de følte seg truet.

Og Tom Perrill var ikke bare blitt truet, han var nesten blitt drept. Pilen med de grå styrefjærene hadde vært bare en hårsbredd fra å treffe ham, og nå lå den på bordet i herregårdens store hall. Lord Slayton pekte på pilen og nikket til forvalteren, som gikk bort til bordet. «Det er ikke en av våre, Deres nåde,» sa William Snoball etter å ha undersøkt pilen.

«De grå fjærene, mener du?» spurte lord Slayton.

«Det er ingen her i traktene som bruker grågås,» sa Snoball motstrebende mens han sendte Nick Hook et foraktelig blikk. «Ikke til styrefjær, ikke til noe som helst!»

Lord Slayton stirret på Nick Hook. Han kjente sannheten. Alle de tilstedeværende i hallen kjente sannheten, med mulig unntak av Michael, som var en tillitsfull sjel. «Pisk ham,» foreslo sir Martin.

Hook kikket opp på veggteppet som hang under gelenderet på svalgangen i hallen. Motivet var en jeger som kjørte et spyd i buken på et villsvin. En kvinne som ikke hadde annet på seg enn en flik av gjennomsiktig stoff, betraktet jegeren, som var iført lendeklede og hjelm. Eikebjelkene som svalgangen hvilte på var i løpet av hundre år blitt svarte av røyk.

«Pisk ham,» gjentok presten, «eller skjær av ham ørene.»

Hook senket blikket og stirret på lord Slayton. For tusende gang lurte han på om denne mannen var hans egen far. Han hadde Slaytons markante ansiktstrekk, den samme store pannen, den brede munnen, det sorte håret og de samme mørke øynene. Han hadde samme kroppshøyde, den samme fysiske styrken som lorden hadde hatt før opprørersverdet ble vridd rundt i ryggen hans og tvang ham til å bruke de lærpolstrede krykkene som sto lent mot stolen. Lorden gjengjeldte blikket uten å avsløre noe som helst. «Denne feiden skal ta slutt,» sa han omsider, fremdeles med blikket rettet mot Hook. «Er det forstått? Det blir ingen flere drap.» Han pekte på Hook. «Hvis noen i familien Perrill dør, så dreper jeg både deg og broren din, Hook. Er det forstått?»

«Ja, Deres nåde.»

«Og hvis en Hook dør,» lorden vendte blikket mot Tom Perrill, «så skal du og broren din dingle fra eika.»

«Ja, Deres nåde,» sa Perrill.

«Mord må bevises,» innskjøt sir Martin brått. Stemmen lød indignert. Det virket ofte som om den magre presten befant seg i en annen verden. I tankene kunne han være langt borte, for så plutselig å rette all sin oppmerksomhet mot situasjonen han befant seg i, og snakke som en foss, som om han ville ta igjen det forsømte. «Bevises,» gjentok han. «Bevises.»

«Nei!» Lord Slayton slo neven i armlenet og avfeide svogeren bryskt. «Hvis en av dere fire dør, så henger jeg resten av dere. Uansett! Hvis en av dere faller i mølledammen og drukner, vil jeg betrakte det som drap. Hører dere hva jeg sier? Jeg vil ikke vite av denne feiden så mye som et sekund lenger!»

«Det blir ingen drap, Deres nåde,» sa Tom Perrill ydmykt.

Lord Slayton snudde seg mot Hook, og ventet å få den samme forsikringen fra ham, men Nick Hook sa ikke noe. «En omgang med pisken vil lære ham lydighet, Deres nåde,» antydet Snoball.

«Han er blitt pisket før,» sa lord Slayton. «Når var siste gang, Hook?»

«Sist mikkelsmesse, Deres nåde.»

«Og hva lærte det deg?»

«At mester Snoballs armer blir stadig veikere, herre,» sa Hook.

Et halvkvalt knis fikk Hook til å heve blikket, og han registrerte at lady Slayton fulgte med fra halvmørket oppe i svalgangen. Hun var barnløs. Hennes bror, presten, avlet den ene lausungen etter den andre, mens lady Slayton var bitter og ufruktbar. Hook visste at hun i hemmelighet hadde vært hos bestemoren hans i håp om å finne et botemiddel, men for en gangs skyld hadde den gamle damens heksekunster ikke resultert i noen baby.

Snoball hadde kokt av sinne over Hooks uforskammethet, men et spontant glis avslørte at lord Slayton moret seg. «Ut!» kommanderte han nå, «alle sammen! Kom dere ut, bortsett fra deg, Hook. Du blir her.»

Lady Slayton betraktet mennene idet de forlot hallen, så snudde hun seg og forsvant inn i de indre gemakker. Ektemannen hennes stirret på Nick Hook uten å si noe inntil han omsider pekte på pilen med de grå styrefjærene som lå på eikebordet. «Hvor fikk du tak i den, Hook?»

«Har aldri sett den før, Deres nåde.»

«Du er en løgner, Hook. Du er en løgner, en tyv, en kjeltring og en kjøter, og jeg tviler ikke et sekund på at du er en morder også. Snoball har rett. Jeg burde piske deg til beinet. Eller kanskje jeg bare skulle henge deg. Det ville gjøre verden til et bedre sted; en verden uten Hook.»

Hook sa ingenting. Han bare stirret på lord Slayton. Det spraket i en kubbe på peisen, og gnistene føyk.

«Men du er også den beste, jævla bueskytteren jeg noensinne har sett,» fortsatte lord Slayton motstrebende. «Gi meg pilen.»

Hook plukket den opp og rakte den til lorden. «Styrefjæren løsnet mens pilen var i luften?» spurte lord Slayton.

«Ser slik ut, Deres nåde.»

«Du er ingen pilmaker, er du vel, Hook?»

«Tja, jeg lager dem, men ikke så bra som jeg burde. Jeg får ikke skaftet til å smalne ordentlig.»

«Man trenger en god båndkniv til den slags,» sa lord Slayton mens han nappet prøvende i styrefjæren. «Så hvor fikk du tak i pilen?» spurte han. «Fra en krypskytter?»

«Jeg drepte en i forrige uke, Deres nåde,» sa Hook ettertenksomt.

«Det er ikke meningen at du skal drepe dem, Hook. Du skal føre dem hit, til herregårdsdomstolen, slik at jeg kan drepe dem.»

«Drittsekken hadde skutt en hind i Thrush Wood» forklarte Hook, «og han la på sprang, så jeg ga ham en broadhead i ryggen og begravde ham bortenfor Cassel’s Hill.»

«Hvem var han?»

«En vagabond, Deres nåde. Han var nok bare på vandring gjennom området, og han hadde ikke annet på seg enn buen sin.»

«En bue og et kogger fullt av piler med grå styrefjær,» sa lorden. «Flaks for deg at hesten ikke døde. Det ville jeg ha hengt deg for.»

«Caesar fikk bare en skramme, Deres nåde,» sa Hook avfeiende, «bare en rift i skinnet.»

«Og hvordan kan du vite det hvis ikke du var der?»

«Jeg hører et og annet i landsbyen, Deres nåde,» sa Hook.

«Jeg hører også et og annet, Hook,» sa lord Slayton, «og du skal ligge unna familien Perrill! Hører du hva jeg sier? Ligg unna!»

Det var ikke stort Hook trodde på, men på en eller annen måte hadde han overbevist seg selv om at forbannelsen som hvilte over ham ville bli hevet dersom han bare kunne drepe Perrillene. Han visste ikke riktig hva forbannelsen besto i, kanskje bortsett fra den ubehagelige mistanken om at livet hadde mer å by på enn hva herregården kunne varte opp med. Når han tenkte på å rømme fra lord Slaytons tjeneste, fikk han like fullt en dyster forutanelse om at han hadde en slags ukjent og uforståelig katastrofe i vente. Forbannelsen var bare en vag fornemmelse, og han visste ikke hvordan han skulle fri seg fra den, bortsett fra å drepe. Ikke desto mindre nikket han medgjørlig. «Jeg hører, Deres nåde.»

«Du hører, og du adlyder,» sa lorden. Han slengte pilen inn i peisbålet hvor den ble liggende et øyeblikk før den plutselig gikk opp i flammer. En god broadhead ødslet bort til ingen nytte, tenkte Hook. «Sir Martin liker deg ikke, Hook,» sa lord Slayton med dempet stemme. Han hevet blikket mot svalgangen, og Hook skjønte at han ville vite om hans kone fremdeles satt der oppe. Hook rystet så vidt på hodet. «Vet du hvorfor han hater deg?» spurte lorden.

«Tror ikke det er mange han liker,» svarte Hook unnvikende.

Lord Slayton stirret tankefullt på Hook. «Og du har rett med hensyn til Will Snoball,» sa han omsider. «Han blir stadig svakere. Vi blir alle eldre, Hook, og jeg vil trenge en ny centenar. Skjønner du?»

En centenar hadde kommandoen over en gruppe på opp til hundre bueskyttere, og William Snoball hadde hatt jobben så lenge Hook kunne huske. Snoball var dessuten godsets forvalter, og de to embetene hadde gjort ham til den rikeste av alle lord Slaytons menn. Hook nikket. «Jeg forstår, Deres nåde,» mumlet han.

«Sir Martin mener at Tom Perrill bør bli min neste centenar, men han er redd for at jeg skal utnevne deg, Hook. Jeg kan ikke begripe hvorfor han skulle tro noe slikt, kan du?»

Hook betraktet lordens ansikt. Han var fristet til å stille spørsmål om sin mor, og om hvor godt lord Slayton hadde kjent henne, men han lot være. I stedet svarte han «Nei, Deres nåde» med ydmyk stemme.

«Så når du drar til London, må du trå varsomt, Hook. Sir Martin vil ledsage deg.»

«London!»

«Jeg har mottatt en innkalling til mobilisering,» forklarte lord Slayton. «Jeg er pålagt å sende bueskytterne mine til London. Har du vært i London?»

«Nei, Deres nåde.»

«Du skal i hvert fall dit nå. Jeg vet ikke hvorfor, det står ikke noe om det i innkallingen, men bueskytterne mine drar fordi kongen har gitt ordre om det. Kanskje det er krig? Ikke vet jeg. Men hvis det er krig, Hook, så vil jeg ikke at mine menn skal drepe hverandre. For Guds skyld, Hook – ikke tving meg til å henge deg.»

«Jeg skal prøve å la være, Deres nåde.»

«Så gå din vei. Be Snoball komme inn. Gå nå.»

Hook gikk.

Det var en dag i januar. Det var fremdeles kaldt. Skyene hang lavt på himmelen og omgivelsene lå i tussmørke, selv om det var midt på formiddagen. I grålysningen var det kommet snøbyger, men snøen ble ikke liggende. Det var barfrost i de strådekte takene, og en tynn hinne av is på de få pyttene som ikke var blitt trampet til søle. Nick Hook satt langbent, bredbringet, mørkhåret og skulende utenfor vertshuset med sine syv følgesvenner, deriblant hans bror og de to Perrill-brødrene. Hook gikk i høye støvler med sporer, to par knebukser mot kulden, en ullskjorte, en fôret, ermeløs jakke og en kort våpenkjole i lin som var dekorert med lord Slaytons våpenskjold; en gyllen halvmåne og tre gylne stjerner. Alle de åtte mennene hadde lærbelter med tasker, lange dolker og sverd. De gikk alle i samme uniform, enskjønt en fremmed måtte se nøye etter om han skulle skjelne månen og stjernene, for fargene var bleknet og våpenkjolene skitne.

Det var imidlertid ingen som så nøye på dem, for bevæpnede menn i uniform betydde bråk. Og disse åtte mennene var bueskyttere. De bar verken buer eller pilkoggere, men de brede brystkassene deres viste at dette var karer som kunne trekke strengen på en stridsbue en meter tilbake og få det til å virke lett. De var bueskyttere, og én av årsakene til frykten som gjennomsyret Londons gater. Eimen av frykt var like stram som stanken av kloakk, og like allestedsnærværende som lukten av peisved. Alle dører var lukket. Selv tiggerne var forsvunnet, og de få som vandret omkring i byen var blant dem som hadde forårsaket frykten, men allikevel valgte de den andre siden av gaten når de åtte bueskytterne passerte.

Nick Hook brøt tausheten. «Herrejesus.»

«Gå i kirken hvis du skal be, din jævel,» sa Tom Perrill.

«Da driter jeg heller mora di i fjeset,» snerret Hook.

«Hold kjeft, dere to,» formante William Snoball.

«Vi burde ikke være her,» brummet Hook. «Vi har ikke noe med London å gjøre.»

«Men nå er dere altså her,» sa Snoball, «så slutt med den sytingen.»

Vertshuset lå på et hjørne der en smal gate førte ut på en stor markedsplass. Skiltet som hang over døren til vertshuset, besto av en utskåret og malt okse. Det dinglet fra en diger bjelke som stakk ut fra gavlen på huset, og var festet til en solid stolpe ute på markedsplassen. Andre bueskyttere var å se på plassen, menn i forskjellige uniformer som alle var hentet til London av sine respektive lorder, men hvor disse lordene var blitt av, var det ingen som visste. To prester med pergamentruller under armene hastet forbi på den andre siden av gaten. Et eller annet sted lenger inne i byen begynte en klokke å slå. En av prestene kikket bort på bueskytterne med måne- og stjerneemblemet, og var nær ved å snuble da Tom Perrill spyttet.

«Hva i Herrens navn har vi her å gjøre?» spurte Robert Perrill.

«Det sier ikke Herren noe om,» svarte Snoball surt, «men jeg går ut fra at vi er her for å tjene Ham.»

Herrens tjeneste besto i å vokte hjørnet der den smale gaten munnet ut på markedsplassen, og bueskytterne hadde fått ordre om ikke å la noen mann eller kvinne slippe forbi, verken inn på plassen eller ut av den. Ordren gjaldt ikke prester, og heller ikke adelige til hest – kun vanlige folk, og disse vanlige folkene hadde vett nok til å holde seg innendørs. Syv håndtrukne kjerrer var kommet bortover langs gaten, trukket av menn i fillete klær. De var lastet med ved, tønner, steiner og lange tømmerstokker, men kjerrene ble ledsaget av profesjonelle krigere til hest, iført uniformer fra kongens garde, så bueskytterne hadde forholdt seg stille og rolig mens de passerte.

En lubben pike med arret ansikt kom ut med en mugge øl fra vertshuset. Hun fylte bueskytternes begre, og ansiktet hennes viste ingen reaksjon da Snoball klådde på henne under de tykke skjørtene. Hun ventet til han var ferdig, så rakte hun frem hånden.

«Nei, nei, min kjære,» sa Snoball, «jeg gjorde deg en tjeneste, så du burde belønne meg.» Piken snudde og gikk inn igjen. Michael, Hooks lillebror, stirret i bordplaten og Tom Perrill flirte av den unge mannens forlegenhet, men han sa ingenting. Det var ikke mye moro i å provosere Michael, som var for godhjertet til å ta det ille opp.

Hook betraktet krigerne som hadde stoppet håndkjerrene midt på markedsplassen, der to tømmerstokker ble reist på høykant i to store tønner. Pålene ble støttet opp med stein og grus i tønnene. En kriger rugget på en av pålene for å se om han kunne velte den, men det var tydeligvis gjort godt arbeid, for han klarte ikke å rokke den høye stokken. Han hoppet ned fra tønnen, og arbeiderne begynte å stable ved rundt de to tønnene.

«Kongelig ved,» sa Snoball. «Den brenner sterkere.»

«Er det sant?» spurte Michael Hook. Han hadde det med å tro på alt han ble fortalt, og ventet spent på et svar, men de andre bueskytterne ignorerte spørsmålet.

«Endelig,» utbrøt Tom Perrill i stedet, og Hook fikk øye på en gruppe mennesker som kom ut av kirken på den andre siden av markedsplassen. Forsamlingen besto tilsynelatende av vanlige folk, men de var omgitt av soldater, munker og prester, og en av disse prestene bega seg bortover mot vertshuset med navnet Oksen.

«Her kommer sir Martin,» sa Snoball, som om følgesvennene hans ikke var i stand til å gjenkjenne presten, idet denne nærmet seg med et flir om munnen. Hook følte et gys av hat da han så den åletynne sir Martin med sitt haltende ganglag, skjeve ansikt og de underlige, intense øynene som enkelte trodde skuet hinsides denne verden til den neste, enskjønt meningene var delte med hensyn til om han så himmel eller helvete. Hooks bestemor var overhodet ikke i tvil. «Han ble bitt av djevelens hund,» pleide hun å si, «og hvis ikke han hadde vært født adelsmann, ville han vært hengt for lengst.»

Bueskytterne viste motvillig respekt idet presten kom bort til dem. «Herrens tjeneste venter dere, gutter,» sa sir Martin til hilsen. Det mørke håret hans var grått på sidene og tynt på toppen. Han hadde ikke barbert seg på noen dager, og den lange haken var dekket av hvit skjeggstubb som minnet Hook om rim. «Vi trenger en stige,» sa sir Martin, «og sir Edward har med seg tauene. Hyggelig å se adelen i arbeid, ikke sant? Vi trenger en lang stige. Dere finner en et eller annet sted.»

«En stige,» sa Will Snoball, som om han aldri hadde hørt om noe slikt før.

«En lang en,» sa sir Martin, «så lang at den når opp til bjelken der oppe.» Han nikket mot skiltet med oksen over hodene deres. «Lang, lang.» Han uttalte de siste ordene åndsfraværende, som om han allerede var i ferd med å glemme hva han hadde fore.

«Finn en stige,» sa Will Snoball til to av bueskytterne, «en lang en.»

«Ingen korte stiger til Herrens tjeneste,» sa sir Martin, og vendte brått oppmerksomheten mot bueskytterne igjen. Han gned de tynne hendene mot hverandre og smilte skjevt til Hook. «Du ser dårlig ut, Hook,» la han muntert til, som om han håpet at Nick var døende.

«Ølet smaker rart,» sa Hook.

«Det er fordi det er fredag,» sa presten, «og du burde avholde deg fra øl på onsdager og fredager. Din navnebror, den hellige Nicholas, avviste sin mors patter på onsdager og fredager, og det har vi noe å lære av! Det blir ingen nytelser på deg, Hook, på onsdager og fredager. Ikke noe øl, ingen glede og ingen pupper, det er din skjebne til evig tid. Og hvorfor, Hook, hvorfor?» sir Martin tidde, og det lange ansiktet hans fordreide seg i et ondt flir. «Fordi du har nippet til ondskapens hengebryster! Jeg vil ikke vise hennes barn nåde, sier Skriften, for deres mor har vært en skjøge!»

Tom Perrill humret. «Hva er det egentlig vi driver med, fader?» spurte Will Snoball.

«Vi er i Herrens tjeneste, unge Snoball, Herrens hellige tjeneste. Sett i gang.»

En stige ble funnet idet sir Edward Derwent krysset markedsplassen med fire rep i kveil over de brede skuldrene. Sir Edward var en tungt væpnet kriger og gikk i samme uniform som bueskytterne, men våpenkjolen hans var renere og fargene klarere. Han var en kortvokst, tykkfallen mann med tønneformet brystkasse og et ansikt som var blitt vansiret i slaget ved Shrewsbury, da hjelmen hans ble spjæret av en stridsøks. Den knuste kjevebeinet og kappet av et øre. «Rep fra kirkeklokkene,» forklarte han, og slengte de tunge taukveilene i bakken. «De må tjores til bjelken, og jeg har ikke tenkt meg opp i noen stige.» Sir Edward hadde kommandoen over lord Slaytons soldater, og han var like fryktet som respektert. «Gjør det du, Hook,» kommanderte sir Edward.

Hook klatret opp i stigen og festet klokkerepene til bjelken. Han brukte den samme knuten som han ville ha brukt til å feste hampstrengen til en bue, men tauene var mye tykkere og vanskeligere å håndtere. Da han var ferdig, firte han seg ned langs det siste tauet for å vise at det var behørig festet.

«La oss få dette overstått,» sa sir Edward surt, «så kan vi kanskje komme oss bort fra dette fordømte stedet. Hvem sin øl er dette?»

«Min, sir Edward,» sa Robert Perrill.

«Nå er den min,» sa sir Edward og tømte kruset. Han var iført ringbrynje over en lærtrøye uten ermer, og utenpå det hele hadde han en stjerneprydet våpenkjole. Et sverd hang i beltet hans. Det var ikke noe spesielt forseggjort våpen. Hook visste at bladet var uten dekorasjoner, hjaltet var av alminnelig stål, og skjeftet besto av et dobbelt valnøtthåndtak som var boltet fast i sverdstålet. Sverdet var et yrkesredskap for sir Edward, og han hadde brukt det til å hugge ned opprøreren hvis stridsøks hadde fjernet halve ansiktet hans.

Soldater og prester geleidet den lille flokken av mennesker inn til midten av plassen, hvor de fleste av dem la seg på kne og ba. Det var kanskje 60 av dem, menn og kvinner, unge og gamle. «Kan ikke brenne dem alle sammen,» sa sir Martin med beklagelse, «så vi sender de fleste av dem til helvete i enden av et reip.»

«Hvis de er kjettere,» brummet sir Edward, «burde de brennes hele gjengen.»

«Hvis det var Guds vilje,» sa sir Martin med skarphet i stemmen, «ville Gud ha sørget for tilstrekkelig med ved.»

Flere mennesker strømmet til. Redsel preget fortsatt byen, men folk fornemmet på sett og vis at den farligste tiden var forbi, så de kom til markedsplassen, og sir Martin ga bueskytterne ordre om å la dem passere. «De bør se dette med egne øyne,» forklarte presten. Det hvilte en misnøye over den voksende forsamlingen, og det var tydelig at fangene, og ikke vokterne, hadde folks sympati, til tross for at en og annen prest holdt en improvisert preken for å berettige dagens hendelser. De dødsdømte var Kristi fiender, forklarte de geistlige. De var ugress blant de rettskafne vekster. De hadde fått en sjanse til å angre seg, men hadde avvist denne muligheten til å bli benådet, og måtte derfor møte sin evige skjebne.

«Hvem er de, forresten?» spurte Hook.

«Lollarder,» sa sir Edward.

«Hva er en lollard?»

«En kjetter, din slimål,» sa Snoball muntert. «Og svina skulle samles her for å starte et opprør mot vår nådige konge, men i stedet havner de i helvete.»

«De ser ikke ut som opprørere,» sa Hook. De fleste av fangene var middelaldrende, noen var gamle, mens en håndfull var svært unge. Det var kvinner og piker blant dem.

«Spiller ingen rolle hvordan de ser ut,» sa Snoball. «De er kjettere, og de må dø.»

«Det er Guds vilje,» snerret sir Martin.

«Men hva gjør dem til kjettere?» spurte Hook.

«Vi er sannelig nysgjerrige i dag, hva?» sa sir Martin surt.

«Jeg vil også gjerne vite det,» sa Michael.

«De er kjettere fordi kirken sier de er det,» glefset sir Martin, men så anla han en mer forsonlig tone. «Tror du, Michael Hook, at når jeg hever nattverdsbrødet, så forvandles det til vår herre Jesu helligste, kjæreste og mystiske kjøtt?»

«Ja, fader, selvfølgelig!»

«Vel, det tror altså ikke de,» sa presten og nikket mot lollardene som knelte i sølen. «De tror brødet forblir brød, hvilket gjør dem til bedritne svin. Tror du også at vår velsignede fader, paven, er Guds stedfortreder på jorden?»

«Ja, fader,» sa Michael.

«Takk Herrejesus for det, ellers ville jeg bli nødt til å brenne deg.»

«Jeg trodde det var to paver?» innvendte Snoball.

Sir Martin ignorerte ham. «Har du noen gang sett en synder brenne, Michael Hook?» spurte han.

«Nei, fader.»

Sir Martin smilte vellystig. «De skriker, unge Hook, som villsvin idet de blir gjeldet. Jøss, som de skriker!» Han snudde seg brått og presset en lang, beinet finger mot brystet på Nick Hook. «Og du burde lytte til skrikene, Nicholas Hook, for de er helvetes liturgi. Og du,» han dunket fingeren mot Nicks bryst, «er på god vei dit allerede.» Presten virvlet rundt, og spredde armene slik at han minnet Hook om en stor fugl med mørke vinger. «Unngå helvete, gutter!» utbrøt han entusiastisk. «Unngå det! Ingen pupper på onsdager og fredager, og tjen Herren flittig hver eneste dag!»

Flere reip var blitt festet til andre skilt rundt markedsplassen, og soldatene delte fangene inn i grupper som ble dyttet mot de provisoriske galgene. En mann begynte å rope til sine venner. Han ba dem sette sin lit til Gud, og forkynte at de alle skulle møtes i himmelen før dagen var omme. Han fortsatte å rope inntil en soldat i kongelig livré brakk kjeven hans med en stålpansret knyttneve. Mannen med den knuste kjeven var én av de to som skulle brennes på bålet, og Hook, som sto et stykke unna sine kamerater, så på at mannen ble løftet opp på den stein- og grusfylte tønnen og bundet til pælen. Deretter ble det stablet ved rundt føttene hans.

«Kom igjen, Hook, ikke stå der og drøm,» murret Snoball.

Den voksende folkemengden virket fortsatt misfornøyd. Noen av de tilstedeværende var synlig tilfreds, men de fleste som betraktet opptrinnet virket ille til mote, og ignorerte prestene som preket for dem. De vendte ryggen til en gruppe munker i brune kutter som messet en lovsang i anledning dagens glade hendelser.

«Hiv gamlingen opp,» sa Snoball til Hook. «Vi har ti å ta livet av, så vi må få det unna!»

En av de tomme håndkjerrene som det hadde vært ved i sto plassert under bjelken, og Hook måtte hjelpe til med å løfte mannen opp i kjerren. De øvrige seks fangene, fire menn og to kvinner, ventet ved siden av. En av kvinnene klamret seg til mannen sin, mens den andre knelte i bønn med ryggen til dem. Alle de fire fangene på kjerren var menn, og en av dem var så gammel at han kunne ha vært Hooks bestefar. «Jeg tilgir deg, min sønn,» sa den gamle mannen idet Hook la det tykke repet om halsen hans. «Du er bueskytter, ikke sant?» sa lollarden, men Hook sa fremdeles ingenting. «Jeg var på åsen ved Homildon,» sa Hooks offer, og kikket opp på de grå skyene mens Hook strammet løkken. «Jeg skjøt med buen for min konge. Jeg sendte av sted pil etter pil, dypt inn i skottenes rekker. Jeg trakk strengen langt og skjøt presist, og Gud tilgi meg, men jeg var virkelig dyktig den dagen.» Han så Hook inn i øynene. «Jeg var bueskytter.»

Hook hadde ikke mye kjært, bortsett fra sin bror og hva han måtte føle av tiltrekning til en tilfeldig pike han la armene rundt, men det var likevel noe spesielt med bueskyttere. Bueskyttere var Hooks helter. For ham ble ikke England beskyttet av menn i skinnende rustninger på hester med utsmykket seletøy, men av bueskyttere. Av vanlige menn som bygget og pløyde og jobbet, og som kunne spenne en stridsbue av barlind og sette pilen i et mål på størrelse med en mannshånd på 200 skritts avstand. Så Hook stirret mannen inn i øynene, og det han så var ikke en kjetter, men stoltheten og styrken til en bueskytter. Han så seg selv. Han innså med ett at han ville like denne gamle mannen, og denne erkjennelsen fikk ham til å nøle.

«Ingenting du kan gjøre med det, gutt,» sa mannen vennlig. «Jeg kjempet for kongen, og sønnen hans ønsker at jeg skal dø, så stram repet, gutt, stram det ordentlig. Og når jeg er borte, må du gjøre noe for meg.»

Hook nikket nesten umerkelig. Det kunne enten ha vært en bekreftelse på at han hadde hørt anmodningen, eller at han kanskje ga sitt samtykke til å gjøre den tjenesten mannen ville be om.

«Ser du piken som ber der borte?» spurte gamlingen. «Hun er barnebarnet mitt. Sarah, heter hun. Sarah. Før henne bort herfra. Hun fortjener ikke å komme til himmelen ennå, så før henne bort. Du er en ung mann, og sterk, så du kan føre henne bort for meg.»

Hvordan? tenkte Hook. Han trakk hardt i enden av repet slik at løkken strammet seg rundt mannens hals. Så hoppet han ned fra kjerren og var nær ved å skli over ende i sølen. Snoball og Robert Perrill, som hadde festet de andre løkkene, var allerede kommet ned.

«De er enkle mennesker,» sa sir Martin, «bare enkle mennesker, men de tror de vet bedre enn moderkirken, så vi må statuere et eksempel, slik at ikke andre, enkle mennesker gjør samme feil som dem. Ha ingen medynk med dem, for det er Guds nåde vi viser dem! Guds uendelige nåde!»

Guds uendelige nåde ble vist på den måten at man trakk vognen brått vekk under bena på de fire mennene. De falt et kort stykke, og så begynte de å rykke og vri seg. Hook betraktet den gamle mannen, og registrerte at han hadde en bueskytters brede, tønneformede brystkasse. Mannen ble kvalt mens bena hans trakk seg opp, skalv og rettet seg ut før de trakk seg opp igjen, men selv i dødskvaler stirret han med bulende øyne på Hook, som om han ventet på at den yngre mannen skulle huke tak i Sarah og føre henne bort fra markedsplassen. «Skal vi vente til de dør?» spurte Will Snoball og vendte seg mot sir Edward, «eller skal vi trekke dem i anklene?» Det virket som om sir Edward ikke hørte spørsmålet. Han var åndsfraværende igjen, med ufokusert blikk, selv om han så ut til å stirre intenst på mannen som var bundet til den nærmeste pålen. En prest holdt en formaningstale for lollarden med den knuste kjeven mens en soldat med ansiktet i dyp skygge under hjelmen, sto klar med en brennende fakkel. «Da lar jeg dem dingle, sir,» sa Snoball, men fikk fremdeles ingen reaksjon.

«Å jøss!» Det virket som om sir Martin bråvåknet, og stemmen hans var pietetsfull, som når han holdt messe i sognekirken. «Jøsses, jøsses, jøsses. Jøye meg, se på den lille skjønnheten.» Presten stirret på Sarah, som hadde reist seg opp og stirret med forferdelse på bestefarens dødskamp. «Jøye meg, Gud er nådig,» sa presten med andakt.

Nicholas Hook hadde ofte lurt på hvordan engler så ut. Det hang et maleri av engler på veggen i landsbykirken, men bildet var klønete malt, for englene hadde bare klatter til ansikter, og vingene og kjortlene deres var gulnet og stripete på grunn av fuktigheten som sivet gjennom murpussen i kirkeskipet. Likevel forsto Hook at engler var overjordisk vakre vesener. Han mente at vingene deres måtte være som hegrevinger, bare mye større, og laget av fjær som ville skinne som solen gjennom morgentåke. Han antok at englene hadde gyllent hår og lange, veldig rene kjortler av det hviteste lin. Han visste at de var spesielle vesener, hellige skapninger, men i drømmene hans var de også nydelige piker som kunne hjemsøke en ung manns tanker. De var skjønnhet på gylne vinger, de var engler.

Og denne lollard-piken var like vakker som Hooks fantasiengler. Hun hadde ikke vinger, naturligvis, og serken hennes var sølete. Ansiktet var dessuten fordreid i en stivnet grimase på grunn av grusomheten hun var vitne til og vissheten om at også hun skulle henges, men like fullt var hun nydelig. Hun var blåøyd og lyshåret, med høye kinnben og hud som var uberørt av kopper. Hun var en pike som kunne hjemsøke en gutts drømmer, eller en prests tanker, for den saks skyld. «Ser du den porten, Michael Hook?» spurte sir Martin tvert. Presten hadde sett seg om etter Perrill-brødrene for at de skulle utføre ordren hans, men de befant seg utenfor hørevidde, så han valgte den nærmeste bueskytteren. «Ta henne ut gjennom porten til stallen utenfor.»

Nick Hooks yngre bror så forvirret ut. «Ta henne?» spurte han.

«Ikke ta henne! Ikke du, din åndssvake drittsekk av en idiot! Bare ta piken med til stallen ved vertshuset! Jeg vil be sammen med henne.»

«Å, du vil be!» sa Michael og smilte.

«Så du vil be sammen med henne, fader?» spurte Snoball med en hånlig latter.

«Hvis hun angrer sine synder,» sa sir Martin fromt, «kan hun få leve.» Presten skalv, og Hook trodde ikke det skyldtes kulden. «Kristus tillot det i sin kjærlige nåde,» sa sir Martin, mens blikket hans flakket mellom piken og Snoball, «så la oss se om vi kan få henne til å angre. Sir Edward?»

«Ja, fader?»

«Jeg skal be sammen med piken!» ropte sir Martin. Sir Edward svarte ikke. Han stirret fremdeles mot det nærmeste, utente bålet, der lollard-lederen ignorerte prestens ord mens han stirret opp mot himmelen.

«Ta henne med deg, unge Hook,» beordret sir Martin.

Nick Hook så broren legge hånden om pikens albue. Michael var nesten like sterk som Nick, men han hadde en mildhet og oppriktighet som nådde forbi pikens redsel. «Kom igjen, jenta mi,» sa han vennlig. «Den gode fader ønsker å be sammen med deg. Så la meg ta deg med meg. Ingen skal gjøre deg noe.»

Piken fulgte med uten motstand, og Snoball flirte idet Michael førte henne gjennom porten og inn i stallen hvor bueskytternes hester sto tjoret. Rommet var kaldt, støvete og luktet av høy og hestemøkk. Nick Hook fulgte etter dem. Han sa til seg selv at han gjorde det for å kunne beskytte broren, men sannheten var at den døende bueskytterens ord hadde grepet ham. Da han kom til stalldøren, kikket han opp mot et vindu i gavlen i den andre enden av rommet og plutselig, tilsynelatende ingenstedsfra, hørte han en stemme i hodet sitt. «Før henne bort herfra,» sa stemmen. Det var en mannsstemme, men ikke en stemme Nick Hook dro kjensel på. «Før henne bort herfra,» sa stemmen igjen, «og himmelens rike skal bli ditt.»

«Himmelen?» sa Nick Hook høyt.

«Nick?» Michael holdt fremdeles om pikens albue idet han vendte seg mot storebroren, men Nick Hook stirret fremdeles mot det lysende vinduet høyt der oppe.

«Bare redd piken,» sa stemmen, og det var ingen andre enn de to brødrene og Sarah i stallen, men stemmen var virkelig, og Hook skalv. Hvis han bare kunne redde piken. Hvis han kunne føre henne bort. Han hadde aldri følt noe liknende før. Han hadde alltid følt seg som en fordømt, en som var hatet, selv av helgenen med hans eget navn, men plutselig visste han at om han kunne redde denne piken, så ville Gud elske ham, og Gud ville tilgi hva det enn var som fikk sankt Nicholas til å hate ham. Hook ble tilbudt frelse. Den var der, hinsides vinduet, og den lovet ham et nytt liv. Han ville aldri mer være den fordømte Nick Hook. Han visste det, men likevel visste han ikke hvordan han skulle forholde seg til det.

«Hva i himmelens navn gjør du her?» snerret sir Martin til Hook.

Han svarte ikke. Han stirret mot skyene gjennom vinduet. Den grå hesten hans rykket til og trampet med en av hovene. Hvem sin stemme hadde han hørt?

Sir Martin trengte seg forbi Nick Hook for å glo på piken. Presten smilte. «Hallo, unge dame,» sa han med hes stemme før han vendte seg mot Michael. «Kle av henne!» beordret han tvert.

«Kle av henne?» utbrøt Michael og rynket pannen.

«Hun må stå naken frem for sin Gud,» forklarte presten, «slik at vår Herre og Frelser kan dømme henne slik hun virkelig er. I nakenhet hviler sannheten. Så sier Skriften – i nakenhet hviler sannheten.» Noe slikt sto slett ikke i Skriften, men sir Martin hadde mang en gang hatt nytte av dette selvformulerte sitatet.

«Men …» Michael var fremdeles i villrede. Nicks yngre bror var notorisk treg i oppfattelsen, men selv han skjønte at noe var galt i den vinterlige stallen.

«Gjør det!» snerret presten til ham.

«Det er ikke riktig,» sa Michael standhaftig.

«Å, i himmelens navn!» utbrøt sir Martin rasende og dyttet Michael unna så han fikk tak i pikens krage. Hun utstøtte et kort, fortvilet hyl som ikke ble til noe skrik, og prøvde å vri seg unna. Michael sto bare skrekkslagen og så på, men ekkoet av den mystiske stemmen og en visjon av himmelen fylte fremdeles Nicks hode, så han tok et kjapt skritt frem og kjørte knyttneven i magen på presten med slik kraft at sir Martin knakk sammen med en lyd som tilkjennega både sjokk og smerte.

«Nick!» sa Michael, forferdet over hva broren hadde gjort.

Hook hadde grepet piken i albuen og vendt henne halvt mot vinduet i den andre enden av rommet. «Hjelp!» ropte sir Martin, med en stemme som var hes av luftmangel og smerte. «Hjelp!» Hook snudde seg for å få ham til å tie, men Michael gikk imellom ham og presten.

«Nick!» sa Michael igjen, og i samme øyeblikk kom brødrene Perrill styrtende inn.

«Han slo meg!» sa fader Martin, med forbløffelse i stemmen. Tom Perrill gliste, mens hans yngre bror Robert virket like forvirret som Michael. «Hold ham!» forlangte presten, og rettet seg opp med et smertelig uttrykk i det avlange ansiktet. «Bare hold jævelen!» Stemmen hans lød som en halvkvalt kvekking mens han hev etter pusten. «Ta ham med utenfor!» peste han, «og hold ham.»

Hook lot seg føre ut på gårdsplassen. Broren hans fulgte etter, og stirret mismodig på de hengte mennene like innenfor den åpne porten mens et skrått slør av kaldt regn la seg over byen. Nick Hook følte seg med ett helt utmattet. Han hadde slått en prest, en velbåren prest, en lavadelsmann, i lord Slaytons familie. Brødrene Perrill spottet ham, men Hook hørte ikke hva de sa. I stedet hørte han at Sarahs serk ble revet opp. Han hørte henne skrike, og at skriket ble kvalt. Deretter raslet det i høy mens sir Martin gryntet og Sarah klynket. Hook stirret opp på det lave skydekket og røyken som lå over byen, like tykk som noen sky, og han visste at han sviktet Vårherre. I hele sitt liv var Nick Hook blitt fortalt at det hvilte en forbannelse over ham, og så, på et sted der døden rådet, hadde Gud bedt ham om å gjøre én eneste ting, og han hadde sviktet. Han hørte et kollektivt sukk inne fra markedsplassen, og han gjettet at et av bålene var blitt tent for å sende en kjetter ned til de enda større flammene i helvete. Han fryktet at han ville havne i helvete selv, fordi han ikke hadde gjort noe for å redde en engel med blå øyne fra en prest med sort sjel, men så minnet han seg selv om at hun var en kjetter, og han lurte på om det hadde vært djevelen som snakket i hodet hans. Piken gispet nå, og gispene ble til hulking mens Hook vendte ansiktet mot vinden og det isnende regnet.

Sir Martin kom ut av stallen, og smilte som en velfødd røyskatt. Han hadde trukket kappen opp rundt livet, men nå lot han den falle på plass. «Se så,» sa han. «Det var fort gjort. Vil du ha henne, Tom?» sa han, henvendt til den eldste av Perrill-brødrene. «Hun er din hvis du vil ha henne. Saftig liten sak, skal jeg si deg! Bare skjær over strupen på henne når du er ferdig.»

«Skal vi ikke henge henne, fader?» spurte Tom Perrill.

«Bare drep utysket,» sa presten. «Jeg skulle gjerne gjort det selv, men kirken dreper ikke folk. Vi overleverer dem til legmyndighetene, og det er deg, Tom. Gå og knull det kjetterske utysket, og så skjærer du strupen over på henne. Og du, Robert, du holder Hook. Kom deg vekk, Michael! Du har ikke noe med dette å gjøre. Kom deg vekk!»

Michael nølte. «Gå,» sa Nick Hook oppgitt. «Bare gå din vei.»

Robert Perrill holdt Hooks armer bak ryggen hans. Hook kunne lett ha vridd seg unna, men han var fremdeles rystet av stemmen han hadde hørt, og av sin egen dumhet i det at han hadde slått sir Martin. En slik ugjerning ble man hengt for, men sir Martin ønsket mer enn bare å se ham død, og mens Robert Perrill holdt Hook, begynte sir Martin å slå ham. Presten var ikke sterk, han hadde ikke bueskytterens digre muskler, men han var fylt av ondskap, og han hadde spisse, benete knoker som han kjørte brutalt inn i ansiktet på Hook. «Din fordømte drittsekk av en horesønn,» freste sir Martin, og slo ham igjen i et forsøk på å maltraktere Hooks øyne. «Du er en død mann, Hook,» ropte presten. «Jeg skal sørge for at du lider samme skjebne som ham!» Sir Martin pekte mot det nærmeste kjetterbålet. Røyken drev tykk rundt pålen, men flammene slikket oppover langs veden, og gjennom røyken kunne man se en skikkelse presse seg mot tauene som en spent bue. «Din kjøter!» sa sir Martin og slo Hook nok en gang. «Din mor var en sprikende hore, og hun skeit deg ut som den horen hun var.» Han slo Hook igjen, og i samme øyeblikk slo en flamme opp gjennom røyken fra bålet. Markedsplassen ble fylt av et skrik som når et villsvin blir gjeldet.

«Hva i Herrens navn er det som foregår her?» Sir Edward hadde hørt prestens rasende stemme og var kommet inn på gårdsplassen for å finne årsaken.

Presten gyste. Knokene hans var blodige. Han hadde klart å kløyve Hooks lepper og få ham til å blø neseblod, men ikke stort annet. Øynene hans var vidåpne, fylt av raseri og indignasjon, men Hook mente han kunne se djevelgalskapen dypt inne i dem. «Hook slo meg,» forklarte sir Martin, «og han skal dø.»

Sir Edward så fra den snerrende presten til den blodige bueskytteren. «Det blir det opp til lord Slayton å avgjøre,» sa sir Edward.

«Da vil han beslutte å henge ham, ikke sant?» glefset sir Martin.

«Slo du sir Martin?» spurte sir Edward og stirret på Hook.

Hook bare nikket. Var det Gud som hadde talt til ham i stallen, funderte han, eller var det djevelen?

«Han slo meg,» sa sir Martin, og så, i en plutselig krampetrekning, spjæret han Hooks våpenkjole på midten slik at månen ble skilt fra stjernene. «Han er ikke verdig til å bære det emblemet,» sa presten, og slengte den revnede våpenkjolen i sølen. «Finn et tau,» kommanderte han Robert Perrill, «tau eller buestreng, og bind hendene hans! Og ta fra ham sverdet!»

«Jeg skal ta det,» sa sir Edward. Han trakk Hooks sverd, som tilhørte lord Slayton, opp av sliren. «Gi ham til meg, Perrill,» beordret han, og så trakk han Hook med seg bort til porten. «Hva skjedde?»

«Han skulle til å voldta piken, sir Edward,» sa Hook. «Han voldtok henne!»

«Selvfølgelig voldtok han henne,» sa sir Edward utålmodig. «Det er det den fromme sir Martin gjør.»

«Og Gud talte til meg,» Hook plumpet ut med det uten å tenke seg om.

«Hva gjorde han, sa du?» Sir Edward stirret på Hook som om bueskytteren nettopp hadde påstått at himmelen var blitt til kjernemelk.

«Gud snakket til meg,» sa Hook mismodig. Han lød slett ikke overbevisende.

Sir Edward sa ingenting. Han stirret på Hook en kort stund til, før han vendte seg mot markedsplassen der den brennende mannen nå hadde sluttet å skrike. I stedet hang han fra pålen, og håret hans blusset plutselig opp i lys lue. Tauene som holdt ham brant opp, og kroppen falt sammen i et blaff av ild. To soldater brukte høygafler til å vippe den fresende kroppen tilbake til midten av flammene.

«Jeg hørte en stemme,» påsto Hook hardnakket.

Sir Edward nikket avvisende, som om han erkjente å ha hørt hva Hook sa, men ikke ønsket å høre mer. «Hvor er buen din?» spurte han brått, mens han fortsatt stirret på den brennende skikkelsen i røyken.

«I skjenkestuen på vertshuset, sir Edward, sammen med de andre.»

Sir Edward vendte seg mot porten til gårdsplassen bak vertshuset, hvor Tom Perrill nettopp var kommet til syne. Han gliste, og den ene hånden hans var flekket av blod. «Jeg sender deg inn i skjenkestuen,» sa sir Edward lavt, «og der skal du vente. Du venter der, så vi kan binde hendene dine, ta deg med hjem, stevne deg for godseierens lokale domstol og deretter henge deg i eika utenfor smia.»

«Ja vel, sir Edward,» sa Hook med dyster lydighet i stemmen.

«Det du ikke vil gjøre,» sa sir Edward, fremdeles lavt, men mer intenst, «er å gå ut gjennom hoveddøren til vertshuset. Du vil ikke gå inn til sentrum av byen, Hook, og du vil ikke finne frem til en gate som heter Cheapside eller se etter et vertshus som heter De To Traner. Og du vil ikke gå inn på De To Traner og spørre etter en mann ved navn Henry av Calais. Hører du hva jeg sier, Hook?»

«Ja, sir Edward.»

«Henry av Calais rekrutterer bueskyttere,» sa sir Edward. En mann i gardeuniform bar en brennende kubbe mot bålet ved siden av, der den andre lollard-lederen sto bundet til den høye pålen. «De trenger bueskyttere i Picardie,» sa sir Edward, «og de betaler godt.»

«Picardie.» Hook gjentok navnet sløvt. Han trodde det måtte være en by et annet sted i England.

«Tjen deg noen penger i Picardie, Hook,» sa sir Edward, «for gudene skal vite at du kommer til å trenge dem.»

Hook nølte. «Er jeg en fredløs?» spurte han nervøst.

«Du er en død mann, Hook,» sa sir Edward, «og døde menn er ikke beskyttet av loven. Du er en død mann fordi min ordre går ut på at du skal vente i vertshuset for deretter å bli ført hjem og dømt i godseierens lokale domstol, og lord Slayton vil ikke ha noe annet alternativ enn galgen. Så gå nå, og gjør som jeg har sagt.»

Men før Hook rakk å lystre, hørte de rop fra et gatehjørne. «Av med hatten!» lød det bryskt fra flere mannsstemmer, «Av med hatten!» Ropene og klapringen av hestehover varslet at en gruppe på 20 ryttere kom feiende inn på den store plassen, hvor hestene spredde seg, steilet og ble stående med frostrøyken dampende fra neseborene mens de stampet med hovene. Menn og kvinner rev av seg hattene sine og knelte i sølen.

«Ned på kne, gutt,» sa sir Edward til Hook.

Den fremste av rytterne var ung, ikke stort eldre enn Hook, men ansiktet med den lange nesen tilkjennega en rolig selvsikkerhet idet han lot det kalde blikket sitt sveipe over markedsplassen. Ansiktet var smalt, øynene mørke, og de smale leppene ga munnen et bistert preg. Han var glattbarbert, og det virket nesten som om barberkniven hadde skrapt av det ytterste hudlaget. Han red på en sort hest med elegant bissel, seletøy og sadel i polert lær med skinnende sølvdekor. Han var iført sorte støvler, sorte knebukser, sort uniformsjakke og en purpurfarget kappe fôret med saueull. Hatten var av sort fløyel og pyntet med en sort fjær, og fra beltet hang et sverd i sort slire. Han så seg omkring på plassen og drev hesten fremover for å betrakte kvinnen og de tre mennene som nå sprellet og vred seg i tauene som dinglet fra takbjelken på vertshuset Oksen. Et vindpust sendte røyk og gnister mot hingsten hans, som vrinsket og danset sidelengs. Rytteren roet hesten ved å klappe den på halsen med en sortbehansket hånd, og Hook la merke til at han hadde ringer med edelstener utenpå hanskene. «Ble de gitt en sjanse til å angre og bekjenne sine synder?» ville rytteren vite.

«Mange sjanser, sire,» svarte sir Martin innsmigrende. Presten hadde hastet ut fra gårdsplassen ved vertshuset, og knelte nå foran rytteren. Han gjorde korsets tegn, og det magre ansiktet virket nesten helgenaktig, som om han led for Herren sin Gud. Han kunne virke slik, når de djevelhundbesmittede øynene hans plutselig ble fylt med smerte, ømhet og medlidenhet.

«I så fall,» sa den unge mannen bryskt, «er deres død en glede for Gud og en glede for meg. England skal fris fra kjetteriet!» De brune, intelligente øynene hans dvelte så vidt ved Nick Hook, som umiddelbart senket blikket og stirret ned i sølen inntil den sortkledde rytteren sporet hesten og red mot det andre bålet, som nettopp var blitt tent. Men i det korte øyeblikket før Hook så ned, hadde han lagt merke til arret i den unge mannens ansikt. Det var et arr han hadde fått på slagmarken, og det viste hvor en pil hadde trengt inn i gropen mellom nesen og øyet. Den burde ha drept ham, men Gud hadde bestemt at mannen skulle leve.

«Vet du hvem det er, Hook?» spurte sir Edward lavt.

Hook var ikke sikker, men det var ikke vanskelig å gjette seg til at han for første gang i sitt liv så jarlen av Chester, hertugen av Aquitaine og lorden av Irland. Han så Henrik, Englands konge av Guds nåde.

Og, ifølge dem som hevdet å forstå seg på det innviklede mønsteret i den kongelige ættetavle, var han i tillegg konge av Frankrike.

Flammene nådde den andre mannen, og han skrek. Henrik, den femte kongen av England som bar det navnet, satt rolig og så på at lollardens sjel gikk til helvete.

«Kom deg av gårde, Hook,» sa sir Edward lavt.

«Hvorfor, sir Edward?» spurte Hook.

«Fordi lord Slayton ikke ønsker at du skal dø,» sa sir Edward, «og kanskje Gud snakket til deg, og fordi vi alle trenger Hans nåde. Særlig i dag. Så kom deg av sted.»

Og Nicholas Hook, bueskytter og fredløs, gikk sin vei.