Originaltittel: Girl in Translation

© 2010, Jean Kwok

© 2011, Bazar Forlag
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Utgitt etter avtale med Sane Töregård Agency AB

Oversatt av Hilde Lyng

Omslagsdesign: Bazar Forlag

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 978-82-8087-481-8

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Prolog

Jeg ble født med talent. Ikke for dans eller komedie eller noe annet deilig. Jeg har alltid hatt lett for skolegang. Alt som var å lære på skolen, kunne jeg lære, raskt og uten å anstrenge meg noe særlig. Det var som om skolen var en diger maskin og jeg var et tannhjul som passet perfekt inn. Det betyr ikke at skolegangen alltid har vært lett for meg. Da mamma og jeg flyttet til USA, kunne jeg bare noen få engelske ord, og veldig lenge hadde jeg det vanskelig.

Det finnes et kinesisk ordtak som sier at skjebnen er vinder som blåser gjennom livet vårt fra alle kanter og driver oss fremover langs tidens veier. Den som har sterk vilje kan kjempe mot stormen og kanskje velge sin egen vei, mens de svake må gå dit de blir blåst. Jeg har vel heller blitt drevet fram av styrken i mine egne avgjørelser enn blitt blåst av gårde. Og hele tiden har jeg lengtet etter det jeg ikke kunne få. Da det så ut som om alt jeg noen gang hadde ønsket meg endelig var innenfor rekkevidde, tok jeg en avgjørelse som forandret kursen for resten av mitt liv.

Fra der jeg står utenfor vinduet til brudesalongen kan jeg se en liten jente som sitter urørlig ved foten av prøvedukken, med lukkede øyne, omsluttet av stoffet som faller i tunge folder rundt henne, og jeg tenker: Dette er ikke det livet jeg ønsket for barnet mitt. Jeg vet ikke hvordan det kommer til å gå. Hun tilbringer allerede all sin tid etter skolen i butikken, der hun hjelper til med små oppgaver som å sortere perler. Senere skal hun lære å sy for hånd, og deretter på maskin, til hun endelig kan ta over noe av broderiene og ferdiggjøringsarbeidet, og så kommer hun også til å tilbringe dagene og helgene bøyd over endeløse stofflengder. Hun kommer ikke til å få bli med hjem til vennene sine, ikke få lære å svømme eller tilbringe somrene på stranden, ikke så mye annet enn synålens ubarmhjertige rytme.

Men idet faren hennes kommer inn, ser vi begge opp, og selv om det er lenge siden sist og mye har hendt siden da, rører hjertet på seg som et såret dyr i brystet på meg.

Var jeg noen gang like vakker som henne? Det finnes nesten ingen bilder av meg som barn. Vi hadde ikke råd til kamera. Det første bildet som ble tatt av meg i USA var et skolebilde fra det året jeg kom dit. Jeg var elleve. Senere i livet, da jeg ønsket å komme meg videre, rev jeg bildet i stykker. Men i stedet for å kaste bitene la jeg dem i en konvolutt.

Det er ikke lenge siden jeg fant fram konvolutten og børstet støvet av den. Jeg åpnet den og rørte ved de fillete papirbitene inni. Der var en øreflipp, der en del av kjeven. Moren min hadde klippet håret mitt, ujevnt og for kort, det hadde skill langt til høyre og lå over pannen som på en gutt. Ordet PRØVEBILDE dekker store deler av ansiktet mitt og en del av den blå polyesterblusen. Vi hadde ikke råd til å betale for selve bildet, så vi beholdt prøvebildet de sendte hjem til oss.

Men når jeg samler de avrevne bitene og pusler dem sammen, stirrer øynene mine rett inn i kameraet med håp og ambisjoner som er så åpenbare at alle som vil, kan se. Hadde jeg bare visst.

En

En hinne av halvsmeltet is lå over betongen. Jeg så interessert på gummistøvlene, på hvordan tuppene gled over isen, på hvordan hælene splintret den. Fra før av kjente jeg bare til is i form av små biter i rødbønnedrikker. Denne isen var villis, is som trosset hus og gater.

«Vi er så heldige at det er blitt en ledig plass i et av husene til Mr. N.,» sa tante Paula da vi kjørte til det nye nabolaget vårt. «Dere blir naturligvis nødt til å pusse opp, men det er dyrt å bo i New York! Dette er veldig billig i forhold til det dere får.»

Jeg klarte nesten ikke å sitte stille i bilen og vred hele tiden på hodet for å se etter skyskrapere. Jeg så ingen. Jeg lengtet etter å se det New York jeg hadde hørt om på skolen: Min-hat-ton, funklende varehus og aller mest Frihetsgudinnen som sto så stolt i New Yorks havn. Mens vi kjørte, ble motorveiene til ufattelig brede avenyer som strakte seg uendelig langt av gårde. Husene ble skitnere, med knuste vinduer og engelsk skrift sprayet på veggene. Vi svingte noen ganger til, kjørte forbi mennesker som ventet i en lang kø, til tross for at det var så tidlig, og så parkerte onkel Bob utenfor en fireetasjes bygning med gjenspikrede butikkvinduer. Jeg trodde han stoppet for å hente noe, men så gikk alle ut av bilen og ut på det islagte fortauet.

Menneskene i køen ventet på å komme inn døren til høyre for oss, som hadde et skilt der det sto «Sosialkontor». Jeg visste ikke hva det var. Nesten alle var svarte. Jeg hadde aldri sett svarte mennesker før, og en kvinne nesten helt foran, som jeg kunne se helt tydelig, hadde hud så svart som kull og glinsende gullperler i et hår som sto som en sky rundt hodet. Til tross for den slitte kåpen hun hadde på seg, var hun helt nydelig. Noen av menneskene hadde vanlige klær, men andre så utslitte og uflidde ut, med glassaktig blikk og uvasket hår.

«Ikke stirr,» hveste tante Paula til meg. «De kan legge merke til deg.»

Da jeg snudde meg, hadde de voksne allerede losset av eiendelene våre, som nå lå i en haug utenfor de gjenspikrede butikkvinduene. Vi hadde tre tøykofferter, mammas fiolinkasse, noen klumpete gråpapirpakker og en kost. Det var en stor, våt flekk nederst på inngangsdøren.

«Hva er det, mamma?»

Hun bøyde seg ned og kikket på det.

«Ikke ta på det,» sa onkel Bob bak oss. «Det er tiss.»

Vi skvatt bakover, begge to.

Tante Paula la en hanskekledd hånd på skuldrene våre. «Ikke tenk på det,» sa hun, men ansiktsuttrykket hennes var ikke særlig beroligende. Hun så ubekvem og litt beskjemmet ut. «De som bodde i leiligheten deres, flyttet nylig ut, så jeg har ikke hatt mulighet til å se på den ennå, men husk, hvis det er noen problemer, skal vi ordne opp i dem. Sammen. Vi er jo familie.»

Mamma sukket og la hånden sin over tante Paulas. «Bra.»

«Og så har jeg en overraskelse til dere. Her.» Tante Paula gikk bort til bilen og tok ut en pappeske med noen få gjenstander i: en klokkeradio, noe sengetøy og en liten svart-hvitt-tv.

«Tusen takk,» sa mamma.

«Neida, neida,» svarte tante Paula. «Nå må vi dra. Vi er allerede sent ute til fabrikken.»

Jeg hørte at de kjørte bort, og at mamma fomlet med nøklene til inngangsdøren. Da hun endelig fikk låst den opp, var det som om den strittet imot å la seg åpne, før den til slutt åpnet seg på vidt gap og ga til syne en naken lyspære som lyste som en tann i den svarte munnen. Luften var innestengt og full av støv.

«Mamma,» hvisket jeg, «er det trygt her?»

«Tante Paula ville ikke sendt oss til et sted som ikke er trygt,» sa hun, men den lave stemmen var full av tvil. Selv om mamma vanligvis snakket tydelig kantonesisk, kom tonefallet fra landsbyrøttene hennes klarere fram når hun var nervøs. «Gi meg kosten.»

Mens jeg bar tingene våre inn i den trange entreen, gikk mamma først opp trappen med kosten hevet.

«Bli her nede og hold døren åpen,» sa hun. Jeg visste det var for å kunne løpe etter hjelp.

Jeg kjente pulsen dunke i halsen da hun gikk opp tretrappen. Den var slitt etter mange års bruk, og trappetrinnene var skjeve og skrådde slakt inn mot gelenderet. Jeg var redd for at et av dem skulle gi etter så mamma falt gjennom. Da hun rundet hjørnet på trappeavsatsen, mistet jeg henne av syne og hørte bare trinnene som knirket, ett etter ett. Jeg lot blikket gli over bagasjen vår etter noe jeg kunne bruke som våpen. Jeg skulle skrike og så løpe opp for å hjelpe henne.

Jeg så for meg de tøffe elevene på den gamle skolen min i Hong Kong: Tjukken Wong og Langen Lam. Hvorfor var jeg ikke like svær som dem?

Jeg hørte noen som subbet ovenpå, og det knirket i noen av gulvplankene. Var det mamma eller noen andre? Jeg anstrengte ørene og lyttet etter et gisp eller et dunk. Det var stille.

«Kom opp,» ropte hun. «Du kan lukke døren nå.»

Jeg kjente jeg slappet av i armer og bein, som om luften var gått ut av meg. Jeg løp opp trappen for å se på den nye leiligheten vår.

«Ikke kom borti noe,» sa mamma.

Jeg sto på kjøkkenet. Vinden blåste inn gjennom de to vinduene på veggen til høyre for meg, og jeg lurte på hvorfor mamma hadde åpnet dem. Så oppdaget jeg at de fremdeles var lukket. Det var bare det at de fleste vindusrutene manglet eller var sprukne, og det stakk møkkete glasskår ut fra trekarmene. Et tykt støvlag lå over det lille kjøkkenbordet og den brede oppvaskkummen, som var hvit og full av hakk. Jeg prøvde å unngå å tråkke på de døde kakerlakkene som lå strødd utover. De var enorme, og de tykke beina avtegnet seg som skarpe skygger. Badet var på kjøkkenet, og døren vendte rett mot komfyren, noe selv et barn vet er elendig feng shui. Et stykke av det mørkegule linoleumsgulvet ved oppvaskkummen og kjøleskapet var revet bort og avslørte de deformerte gulvbordene under. Veggene var sprukne og bulte her og der som om de hadde slukt noe, og malingen skallet av i flekker og blottla gipsen under, som kjøttvev under huden.

Kjøkkenet hang sammen med et annet rom, uten dør mellom. I øyekroken så jeg hist og her noe brunt som langsomt trakk seg tilbake inn i veggene idet vi kom inn i rommet: levende kakerlakker. Det kunne godt hende at det også gjemte seg mus og rotter i veggene. Jeg tok kosten til mamma, som hun fremdeles hadde i hånden, snudde den og slo skaftet hardt i gulvet.

«Ah-Kim,» sa mamma, «du forstyrrer naboene.»

Jeg sluttet å banke og sa ingenting, enda jeg trodde vi var de eneste leietakerne i huset.

Vinduene i dette rommet vendte ut mot gaten, og vindusrutene var hele. Det gikk opp for meg at tante Paula hadde fått reparert det andre folk kunne se. Til tross for sin nakenhet stinket rommet gammel svette. I hjørnet lå det en gammel madrass på gulvet. Den var blåog grønnstripete og var full av flekker. Det sto også et lavt salongbord der, med et umake bein, der jeg senere skulle komme til å gjøre lekser, og en kommode der kalkmalingen flasset av. Det var alt.

Det tante Paula hadde sagt, kunne ikke være sant, tenkte jeg, ingen har bodd i denne leiligheten på lenge. Jeg forsto hvordan det hang sammen. Hun hadde gjort det med overlegg: latt oss flytte inn på en ukedag i stedet for i helgen og gitt oss gaver i siste øyeblikk. Hun ville slippe oss av her og ha fabrikken som unnskyldning for å dra raskt videre, slik at hun kunne komme seg unna mens vi fremdeles takket henne fordi hun var så snill. Tante Paula kom ikke til å hjelpe oss. Vi var alene.

Jeg la armene om meg selv. «Mamma, jeg vil hjem,» sa jeg.

Mamma bøyde seg ned og la pannen sin mot min. Hun klarte så vidt å få fram et smil, men blikket var intenst. «Det kommer til å bli bra. Du og jeg, mor og unge.» Vi to som en familie.

Men hva mamma egentlig tenkte om det, fikk jeg ikke vite; mamma som alltid tørket av glassene og spisepinnene med servietten når vi var ute på restaurant, fordi hun ikke stolte på at de var rene nok. Da hun så leiligheten, må noe ha blitt blottlagt for mamma om forholdet til tante Paula, noe nakent og bankende under skinnet av høflig prat.

Den første uken i USA bodde mamma og jeg hjemme hos tante Paula, i det lave, kvadratiske huset på Staten Island. Den kvelden vi kom dit fra Hong Kong, var det kaldt ute, og den oppvarmede luften inne i huset gjorde meg tørr i halsen. Mamma hadde ikke sett tante Paula, sin eldste søster, på tretten år, ikke siden tante Paula forlot Hong Kong for å gifte seg med onkel Bob, som hadde flyttet til USA som barn. Jeg hadde hørt om den store fabrikken onkel Bob var sjef for, og alltid lurt på hvorfor en så rik mann hadde vært nødt til å reise tilbake til Hong Kong for å finne seg en kone. Nå så jeg at han støttet seg til en spaserstokk når han gikk, og skjønte at det var noe galt med beinet hans.

«Mamma, kan vi spise nå?» Kinesisken til fetteren min, Nelson, var klosset, tonefallet var ikke helt riktig. Han hadde sikkert fått beskjed om å snakke kinesisk av hensyn til oss.

«Snart. Men gi nå kusinen din et kyss. Ønsk henne velkommen til USA,» sa tante Paula. Hun tok Godfrey på tre i hånden og skjøv Nelson mot meg.

Nelson var elleve som meg, og jeg var blitt fortalt at han kom til å bli min nærmeste venn her. Jeg studerte ham: en tykk gutt med tynne bein.

Nelson himlet med øynene. «Velkommen til USA,» sa han høyt for å glede de voksne. Han bøyde seg mot meg for å late som om han kysset meg på kinnet, og sa lavt: «Du er en rive full av dritt.» En dum bondetuppe. Denne gangen var tonefallet perfekt.

Jeg kastet et blikk på mamma, som ikke hadde hørt noe. Et øyeblikk var jeg lamslått over hans manglende høflighet. Jeg kjente at jeg ble varm oppover halsen, så smilte jeg og lot som om jeg kysset ham tilbake. «Jeg er i alle fall ikke en potet med bein av røkelsespinner,» hvisket jeg.

De voksne strålte.

Vi ble vist rundt. Mamma hadde sagt at vi i vårt nye liv i Amerika skulle bo sammen med tante Paula og passe på Nelson og Godfrey. For meg var huset deres luksuriøst, med oransje vegg-til-veggtepper i stedet for de nakne betonggulvene jeg var vant til. Da jeg gikk etter de voksne rundt i huset, la jeg merke til hvor stor tante Paula var, nesten like høy som mannen sin. Mamma, som var tynnere fordi hun nettopp hadde vært syk, virket liten og skjør i sammenlikning, men det var vanskelig å tenke for mye på det. Jeg hadde aldri tidligere fått lov til å gå barbeint, og jeg var forundret over hvordan teppet stakk.

Tante Paula viste oss alle møblene sine og skapet som var fullt av lintøy, men det som imponerte meg mest, var det varme vannet som kom ut av kranene. Jeg hadde aldri sett noe liknende. I Hong Kong var vannet rasjonert. Det var alltid kaldt og måtte kokes før det kunne drikkes.

Så åpnet tante Paula skapene sine for å vise oss de blanke boksene og grytene inni: «Vi har noe veldig fin hvit te,» sa hun stolt. «Bladene folder seg ut så de blir like lange som fingeren din. Veldig delikat duft. Bare drikk så mye dere vil. Og her er grytene. Stål av beste kvalitet, fantastisk både til steking og til koking.»

Da mamma og jeg våknet etter en natt på sofaen, var tante Paula og onkel Bob dratt av gårde for å levere barna på skolen og ta seg av arbeidet med å lede klesfabrikken, men på en lapp sto det at tante Paula skulle komme hjem midt på dagen og ta seg av oss.

«Skal vi prøve den spesielle hvite teen?» spurte jeg mamma.

Mamma pekte på kjøkkenbenken. Den var tom, bortsett fra en gammel keramikkrukke og en eske billig, grønn te. «Min hjerterot, tror du det er tilfeldig at de tingene der står framme?»

Jeg stirret i gulvet og var flau over at jeg hadde vært så dum.

Mamma fortsatte: «Det er ikke lett å forstå kinesisk. Visse ting blir ikke sagt direkte. Men vi må ikke la oss irritere over småting. Alle har sine feil.» Hun la hånden på skulderen min. Da jeg kikket opp, var ansiktet hennes behersket, og jeg skjønte at hun mente det hun sa: «Du må aldri glemme at vi står i stor gjeld til tante Paula og onkel Bob. De har fått oss ut av Hong Kong og hit til USA, gullfjellet.»

Jeg nikket. Alle barna på den gamle skolen min hadde vært åpenlyst misunnelige da de hørte at vi skulle flytte til USA. Det var vanskelig å rømme Hong Kong i tiden før overgangen fra britisk styre til kinesisk kommuniststyre i 1997. Det var nærmest ingen vei ut på den tiden, med mindre du var kvinne og vakker eller sjarmerende nok til å få gifte deg med en av de kinesisk-amerikanske mennene som vendte tilbake til Hong Kong på jakt etter en kone. Det var det tante Paula hadde gjort. Og nå var hun så snill at hun lot oss få ta del i sitt hell.

Da tante Paula kom tilbake til huset igjen den første formiddagen vår i USA, ba hun mamma og meg om å sette oss sammen med henne ved kjøkkenbordet.

«Jo, Kimberly,» sa tante Paula og trommet med fingrene på vinylduken. Hun luktet parfyme og hadde en føflekk på overleppen. «Jeg har hørt hvor begavet du er.»

Mamma smilte og nikket; jeg hadde alltid vært best i klassen i Hong Kong. «Du kommer til å være til god hjelp for din mor her,» fortsatte tante Paula. «Og jeg er overbevist om at du kan være et forbilde for Nelson.»

«Nelson er også flink,» sa mamma.

«Ja, ja, han gjør det ganske bra på skolen, og læreren hans sier at han sikkert kan bli en fantastisk advokat en dag, han er så god til å argumentere. Men nå kommer han til å få en grunn til å jobbe hardt, ikke sant? For å holde tritt med sin begavede kusine?»

«Du setter smigerens høye hatt på hodet hennes, storesøster! Det kommer ikke til å bli lett for henne her. Ah-Kim snakker nesten ikke engelsk.»

«Ja, det er et problem. Nelsons kinesisk trenger også forbedring – disse amerikanskfødte barna! Men lillesøster, nå må du bruke det amerikanske navnet hennes, Kimberly. Det er veldig viktig å ha et navn som er så amerikansk som overhodet mulig. Ellers kommer de til å tro at dere kommer rett fra båten!» Tante Paula lo.

«Du tenker alltid på oss,» sa mamma høflig. «Vi vil gjerne begynne å hjelpe dere så snart vi kan. Skal jeg snart begynne å undervise Nelson i kinesisk?»

Tante Paula nølte. «Jo, det var det jeg ville snakke med dere om. Det er faktisk ikke nødvendig lenger.»

Mamma hevet øyenbrynene. «Jeg trodde du ville at Nelson skulle lære bedre kinesisk? Hva med å passe på lille Godfrey og hente Nelson på skolen? Du sa at barnepiken deres var så dyr, og dessuten uvøren. Skal du være hjemme og passe på dem selv?» Mamma mumlet forvirret. Jeg ønsket at hun bare ville la tante Paula snakke.

«Nei, nei.» Tante Paula klødde seg på halsen, jeg hadde sett henne gjøre det samme før. «Jeg skulle ønske jeg kunne. Jeg har så mye å gjøre og så mye ansvar. Fabrikken, alle gårdene til Mr. N. Jeg har veldig ofte hodepine.» Tante Paula hadde allerede latt oss få vite at hun var veldig viktig, ettersom hun bestyrte fabrikken og en rekke gårder for en fjern slektning av onkel Bob, en forretningsmann fra Taiwan hun kalte «Mr. N.».

Mamma nikket. «Du må passe på helsen din.» Tonefallet var søkende. Jeg lurte på hvor dette kom til å ende.

Tante Paula sprikte med fingrene. «Alle vil ha mer penger, alt må lønne seg. Hver eneste bygning, hver eneste leveranse …» Hun kikket på mamma, og jeg klarte ikke å lese uttrykket i ansiktet hennes.

«Jeg så for meg at å få dere hit ville kunne hjelpe oss med barna. Men så oppsto det jo noen problemer.»

Mamma hadde fått konstatert tuberkulose omtrent et år tidligere, etter at alt papirarbeidet for å få oss hit endelig var sluttført. Hun hadde vært nødt til å ta piller i flere måneder. Jeg husket at hun lå til sengs i Hong Kong, feberhet, men antibiotikaen hadde i det minste fått slutt på hostingen og de blodflekkete lommetørklærne. Avreisen vår til USA var blitt utsatt to ganger før hun fikk klarsignal fra legene og immigrasjonsmyndighetene.

«Jeg er frisk nå,» sa mamma.

«Naturligvis. Jeg er så glad for at du er bra igjen, lillesøster. Vi må være sikre på at du ikke får tilbakefall. Å ta seg av to aktive gutter som Nelson og Godfrey blir for mye for deg. Gutter er ikke som jenter.»

«Det er jeg sikker på at jeg klarer,» sa mamma. Hun sendte meg et kjærlig blikk. «Ah-Kim var også litt av en apekatt.»

«Det var hun sikkert. Men vi vil ikke at guttene skal bli smittet heller. De har alltid vært litt sarte.»

Jeg prøvde å virkelig forstå kinesisk nå, slik mamma prøvde å lære meg. I den trykkende stillheten som fulgte, skjønte jeg at det ikke handlet om sykdommen. Av en eller annen grunn ville ikke tante Paula at mamma skulle ta seg av barna hennes.

«Vi er uansett takknemlige for at dere har fått oss over hit,» sa mamma og brøt stillheten. «Men vi vil ikke være til byrde for dere. Jeg er nødt til å jobbe.»

Tante Paula slappet av, som om hun hadde gått inn i en ny rolle. «Dere er min familie!» Hun lo. «Trodde dere ikke at jeg kunne sørge for dere?» Hun reiste seg, gikk bort til meg og la en arm om skuldrene mine. «Jeg har anstrengt meg til det ytterste for å skaffe deg en jobb på klesfabrikken. Jeg har til og med gitt den forrige arbeideren sparken, slik at du skal få plass. Forstår du? Storesøsteren din skal ta vare på deg. Jobben er å plukke opp en død høne, skjønner du det?» Tante Paula mente at hun hadde gitt mamma en god avtale, som om hun hadde fått en gratis kyllingmiddag.

Mamma svelget og tok det inn. «Jeg skal gjøre mitt beste, storesøster, men det er aldri noe som blir rett når jeg syr. Jeg skal øve.»

Tante Paula smilte fremdeles. «Jeg husker det!» Blikket hennes streifet den hjemmesydde blusen min med ujevn rød besetning. «Jeg lo alltid av de små kjolene du prøvde å lage. Du kunne øvd i ti tusen år uten å bli rask nok. Det er derfor jeg har gitt deg en jobb der du ikke trenger å kunne noe, bare jobbe hardt.»

Mammas ansikt var blekt og anspent, men hun sa: «Tusen takk, storesøster.»

Etter det var det som om mamma forsvant i sine egne tanker, og hun spilte ikke på fiolinen sin igjen, ikke én eneste gang. Et par ganger tok tante Paula mamma med seg for å vise henne fabrikken og undergrunnssystemet. Når mamma og jeg var alene, så vi for det meste på tv i farger og syntes det var spennende, selv om vi ikke klarte å følge med. Mamma la armene rundt meg og holdt meg hardt inntil seg gjennom en episode av I Love Lucy, som om hun søkte trøst hos meg, og jeg ønsket med enda større intensitet enn noensinne at pappa var der og kunne hjelpe oss.

Pappa døde av slag da jeg var tre, og nå hadde vi forlatt ham i Hong Kong. Jeg husket ham ikke i det hele tatt, men likevel savnet jeg ham. Han hadde vært rektor på barneskolen der mamma underviste i musikk. Selv om hun skulle ha giftet seg med en kinesiskamerikaner, slik som tante Paula, og selv om pappa hadde vært seksten år eldre enn mamma, hadde de forelsket seg i hverandre og giftet seg.

Pappa, tenkte jeg intenst, pappa. Det var så mye jeg ville her i USA, og så mye jeg var redd for, at jeg ikke hadde noen andre ord igjen. Jeg prøvde å få ånden hans til å dra fra Hong Kong, der han lå, krysse havet og komme hit til oss.

Mamma og jeg brukte flere dager på å vaske i leiligheten i Brooklyn. Vi tettet igjen vinduene med søppelposer for å få litt ly mot vær og vind, selv om det førte til at det alltid var mørkt på kjøkkenet. Vindkastene fikk posene til å blåse seg opp og røske i gaffateipen som holdt dem på plass. Ifølge prinsippene i feng shui kastet døren til badet en stråle med uren energi inn i kjøkkenet. Vi flyttet komfyren noen centimeter, så langt vekk fra veien til doen som mulig.

Den andre dagen vi vasket, trengte vi mer utstyr og kakerlakkspray, og mamma fant ut at det å gå i nærbutikken kunne være en slags feiring av arbeidet vi hadde utført. Da hun rusket meg kjærlig i håret, skjønte jeg at hun hadde lyst til å gjøre noe ekstra fint for meg. Vi skulle kjøpe is, annonserte hun, en sjelden fornøyelse.

Inni var butikken bitte liten og stappfull, og vi sto i køen med varene våre til vi kom helt fram, der det sto en skitten glassmonter bak disken.

«Hva står det?» spurte mamma og nikket mot en av boksene. Jeg kunne skjelne et bilde av jordbær og ordene «Med ekte frukt» og et annet ord som begynte med «yo», og som jeg ikke kjente igjen.

Mannen bak disken sa: «Jeg har ikke hele dagen. Har dere tenkt å kjøpe noe eller ikke?» Tonefallet var såpass aggressivt at mamma forsto hva han mente, uten oversettelse.

«Beklager, sir,» sa mamma på engelsk. «Beklager så mye.» Det var omtrent det hun kunne si på engelsk, så hun kikket bort på meg.

«Den,» sa jeg og pekte på boksen med jordbæris. «To.»

«Det var på tide,» sa han. Da han slo inn prisen, var den tre ganger så høy som på esken. Jeg så at mamma kikket på prislappen, men hun trakk raskt blikket til seg. Jeg visste ikke om jeg skulle si noe, eller hvordan man klaget på prisen på engelsk, så jeg forble også taus. Mamma betalte uten å se på mannen eller meg, og så gikk vi ut. Isen smakte forferdelig: tynn og sur, og frukten fant vi ikke før på bunnen, som en geléklump.

På veien hjem fra butikken så jeg ingen kinesere på gaten, bare svarte og noen få hvite. Det var ganske fullt av mødre og arbeidere, men hovedsakelig grupper av unge menn som spankulerte av gårde. Jeg hørte at en av dem kalte en ung dame på gaten for «dåse». Jeg syntes ikke hun minnet spesielt mye om en dåse. Mamma holdt blikket for seg selv og trakk meg inntil seg. Det var søppel overalt; det var knust glass ved inngangsdørene, og vinden feide med seg gamle aviser bortover fortauene. Den malte engelske skriften var uleselig og så ut som rasende kruseduller. Den var overalt, til og med på bilene som sto parkert i gaten. I kvartalet bortenfor var det noen få, store industribygg.

Vi fikk øye på en eldre svart mann som satt i en fluktstol foran bruktbutikken ved siden av gården vår. Han satt med ansiktet vendt opp mot solen og øynene lukket. Håret sto som en sølvsky rundt hodet. Jeg stirret på ham og tenkte at ingen kinesere jeg kjente hjemmefra, med overlegg ville prøve å gjøre seg selv brunere i solen, særlig ikke hvis de allerede var så mørke som denne mannen.

Plutselig bykset han opp foran oss og stilte seg i kampsportstilling på ett bein med armene ut til sidene. «Hi-jah!» ropte han.

Både mamma og jeg skrek.

Han brast i latter og begynte så å snakke på engelsk. «Har bevegelsene inne, ikke sant? Jeg beklager at jeg skremtedere, damer. Jeg bare elsker kung fu. Jeg heter Al.»

Mamma, som ikke hadde forstått et ord av det han sa, tok tak i jakken min og sa på kinesisk: «Han er gal. Ikke snakk med ham, vi lister oss bare bort.»

«Hei, det der er kinesisk, ikke sant? Har dere noe dere kan lære meg?» spurte han.

Jeg hadde kommet meg nok til å nikke.

«Jo, det er en skikkelig feit fyr som kommer inn i butikken min. Hva kan jeg kalle ham – han er en skikkelig hval?»

«Hval,» sa jeg på kantonesisk. Nå så mamma på meg som om jeg var blitt gal.

«Kung ju,» gjentok han, men med helt feil tonefall.

«Hval,» sa jeg igjen.

«King ju,» sa han. Han prøvde virkelig. Det var fremdeles nonsens, men det var bedre.

«Det var bedre,» sa jeg på engelsk.

Mamma kniste, faktisk. Jeg tror hun aldri hadde hørt en ikkekineser som prøvde å snakke språket vårt. «Måtte det gå bra med forretningen din,» sa hun på kinesisk.

«Ho sang ji,» gjentok han. «Hva betyr det?»

Jeg forklarte på engelsk: «Det er å ønske mye penger til butikken din.»

Han smilte det største, hviteste smilet jeg noen gang hadde sett. «Ja, det trenger jeg. Tusen takk.»

«Bare hyggelig,» sa mamma på engelsk.

Bortsett fra i butikken til Mr. Al var de fleste butikkvinduene vi kunne se, tomme. Vi bodde rett over gaten for en stor tomt som var full av søppel og hauger med stein. Det sto en vindskjev sammensunket gård innerst på tomten som det så ut som om noen hadde glemt å rive. Jeg hadde sett svarte unger som klatret rundt i steinhaugene på jakt etter biter og deler av gamle leker og flasker å leke med. Jeg visste at mamma aldri kom til å la meg få være sammen med dem.

På vår side av gaten var det noen få butikker som var åpne: en butikk med kammer og røkelse i vinduet, og en jernvarehandel.

Selv om vi brukte sprayen, var det umulig å bli kvitt kakerlakkene. Vi sprayet alle sprekker og hjørner med kakerlakkspray, spredde møllkuler innimellom klærne våre og i en tykk ring rundt madrassen. Likevel dukket de brune hodene med buktende følehorn opp fra alle sprekker. Så snart vi hadde flyttet oss fra et sted eller rørte for lite på oss, dukket de opp. Vi var den eneste matkilden i hele huset.

Det var umulig å venne seg til dem. Jeg hadde naturligvis sett kakerlakker i Hong Kong også, men ikke i leiligheten vår. Vi hadde hatt en enkel, men hyggelig leilighet. I likhet med de fleste andre i Hong Kong på den tiden hadde vi ikke luksusartikler som kjøleskap, men mamma hadde oppbevart restene våre i et nettingbur av stål under bordet, og laget alle måltider med ferskt kjøtt og friske grønnsaker fra gatemarkedet. Jeg savnet den pene, lille stuen vår med den røde sofaen og pianoet mamma pleide å gi pianotimer ved etter skoletid. Pianoet hadde vært en gave fra pappa da de giftet seg. Vi var nødt til å selge det da vi dro hit.

Nå prøvde jeg å venne meg til å bråke når jeg gjorde ting, og trampe rundt i håp om å holde dem borte. Mamma kom meg ofte til unnsetning, med toalettpapir i hånden, for å drepe kakerlakkene nærmest meg, men jeg skrek da jeg kikket ned på genseren jeg hadde på meg og så en diger en som klamret seg fast til brystet mitt. Jeg liker ikke å tenke på hva som skjedde når vi sov. Jeg vet at det var da musene og rottene kom. Den første natten merket jeg at noe løp over meg mens jeg sov, og jeg fikk raskt for vane å sove langt innunder dynen. Jeg var ikke like redd for gnagerne som jeg var for kakerlakkene, for mus er i det minste varmblodige. Jeg forsto at de var små levende vesener. Mamma var livredd dem. I Hong Kong hadde hun nektet å ha katt fordi hun var redd de skulle ha med seg byttet sitt som gave til henne. Det var likegyldig for henne at katter faktisk begrenser antallet levende gnagere. De var rett og slett ikke velkommen hjemme hos oss. Etter den natten sa jeg til mamma at jeg kunne sove på den siden av madrassen som lå lengst vekk fra veggen, ettersom jeg av og til måtte opp og tisse. Jeg ville beskytte henne, slik at hun slapp å sove der musene og rottene trolig var mest aktive. Det var slike små tjenester vi gjorde for hverandre på den tiden. Det var alt vi hadde å gi hverandre.

Vi satte ut en håndfull musefeller og fanget raskt noen. Mamma krympet seg da hun så de livløse kroppene, og jeg ønsket desperat at pappa levde, så jeg ikke trengte å gjøre dette. Jeg visste at jeg skulle ha fjernet de døde musene og brukt musefellene om igjen, men jeg klarte ikke å røre de livløse kroppene, og mamma protesterte ikke da jeg løftet fellene med et par spisepinner, en handling jeg umiddelbart skjønte var ekstremt uhygienisk. Jeg kastet fellene, musene og spisepinnene, og etter det satte vi ikke ute flere feller. Der hadde du mamma og meg: to pysete buddhister i en leilighet fra helvete.

Vi plasserte Tong Sing, den kinesiske almanakken, ved hodeenden av madrassen. Det er mange phu i disse bøkene, mektige ord som er skrevet av gamle mestere som kan fange en hvitbeint demon under et fjell eller støte fra seg ånden til ville rever. I Brooklyn håpet vi at de ville holde tyvene unna. Jeg sov dårlig i leiligheten og ble revet ut av søvnen av bilene som ramlet over dumpene i gaten. Mamma hvisket: «Det går bra.» Så vred hun på ørene mine for å få den sovende sjelen min tilbake til kroppen og strøk meg tre ganger over pannen for å holde onde ånder unna.

Etter hvert ble ikke hendene mine lenger fulle av støv når jeg tok på veggene. Da vi skjønte at leiligheten var så ren vi kunne få den, plasserte vi fem altere på kjøkkenet: til jordguden, forfedrene, himlene, kjøkkenguden og Kuan Yin. Kuan Yin er barmhjertighetens gudinne, hun som bryr seg om oss alle. Vi tente røkelse og helte te og risvin ved altrene. Vi ba til den lokale jordguden i gården om å gi oss tillatelse til å leve i fred der, til forfedrene og himlene om å holde problemer og onde mennesker unna, til kjøkkenguden om at vi ikke skulle sulte, og til Kuan Yin om å gi oss det vi ønsket oss mest.

Dagen etter skulle jeg begynne på skolen. Mamma skulle begynne å jobbe på fabrikken. Den kvelden satte hun seg ned sammen med meg på madrassen.

«Ah-Kim, jeg har tenkt på noe siden jeg besøkte fabrikken, og jeg innser at jeg ikke har noe valg,» sa mamma.

«Hva er det?»

«Når du er ferdig på skolen, vil jeg at du skal komme og være sammen med meg på fabrikken. Jeg vil ikke at du skal være her i leiligheten alene og vente på meg hver ettermiddag og kveld. Og jeg er redd jeg ikke klarer å ta meg av ferdiggjøringen på fabrikken alene. Hun som hadde jobben før meg, hadde to sønner som kom for å jobbe sammen med henne. Jeg er nødt til å be deg om å komme til fabrikken etter skoletid og hjelpe meg der.»

«Naturligvis, mamma. Jeg vil alltid hjelpe deg.» Jeg la hånden min på hennes og smilte. I Hong Kong hadde jeg alltid tørket oppvasken og brettet vasken.

Til min overraskelse ble mamma rød i ansiktet, som om hun skulle til å gråte. «Jeg vet det,» sa hun. «Men dette er annerledes. Jeg har vært på fabrikken.» Hun tok meg i armene sine og klemte meg så hardt at jeg gispet, men da hun slapp taket, hadde hun gjenvunnet selvkontrollen. Hun snakket lavt, som om hun snakket til seg selv. «Veien vi kunne følge i Hong Kong, var en blindvei. Den eneste fremtiden jeg kunne se for oss, var her, der du kan bli hva du vil. Selv om dette ikke er det vi så for oss der hjemme, kommer det til å gå bra.»

«Mor og unge.»

Mamma smilte. Hun begynte å pakke det tynne bomullsteppet vi hadde med oss fra Hong Kong, rundt meg. Så la hun begge jakkene våre og genseren sin over teppet for å holde meg varm.

«Mamma? Skal vi fortsette å bo i denne leiligheten?»

«Jeg skal snakke med tante Paula i morgen.» Mamma reiste seg og hentet fiolinkassen. Hun sto midt i den mørke stuen med de sprukne veggene bak seg, løftet fiolinen til haken og begynte å spille en kinesisk vuggesang.

Jeg sukket. Det var som om det var en evighet siden sist jeg hadde hørt mamma spille, selv om vi bare hadde vært i USA i én og en halv uke. I Hong Kong hadde jeg hørt henne undervise i musikk på skolen eller gi private fiolin- eller pianotimer hjemme i leiligheten vår, men hun var vanligvis for sliten til å spille om kvelden når jeg skulle sove. Nå var mamma her, og musikken hennes var bare for meg.