Originaltittel: A Place Callled Here

© 2006, Cecelia Ahern

www.cecelia-ahern.com

© 2011, Bazar Forlag
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Hedda Vormeland

Omslagsdesign: Bazar Forlag

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 978-82-8087-482-5

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Til deg, pappa –

av hele mitt hjerte.

Per ardua surgo

En savnet person er en person hvis oppholdssted er ukjent, uaktet omstendighetene rundt forsvinningen. Personen vil betraktes som «savnet» inntil vedkommende er lokalisert og hans/hennes velbefinnende er bekreftet – eller avkreftet.

Det irske politi

1

JENNY-MAY BUTLER, den vesle jenta som bodde rett over veien, forsvant da jeg var liten.

Politifolkene satte i gang en etterforskning som fortsatte i en langvarig offentlig leteaksjon. I månedsvis var historien på nyhetene hver kveld, den var på avisforsidene hver dag, den ble drøftet overalt og i alle samtaler. Hele landet ville hjelpe til, det var den mest storstilte leteaksjonen jeg, som var ti år gammel, noensinne hadde sett, og den så ut til å berøre alle.

Jenny-May Butler var en blond og blåøyd skjønnhet, som smilte strålende fra tv-skjermen inn i stua i hvert eneste hjem i hele landet, slik at øyne fyltes med tårer og foreldre klemte barna sine akkurat litt fastere inntil seg før de sendte dem i seng. Hun hadde en plass i alles drømmer og alles bønner.

Hun var også ti år gammel og gikk i klassen min på skolen. Jeg pleide å stirre på det pene bildet av henne på nyhetene hver dag og lytte til reporterne som snakket om henne som om hun var en engel. Slik de beskrev henne, ville man aldri ha gjettet at hun kastet stein på Fiona Brady i friminuttene når læreren ikke så, eller at hun kalte meg «teite krøllete sau» foran Stephen Spencer bare for at han skulle like henne i stedet for meg. Nei, i løpet av de månedene hadde hun blitt til en perfekt skapning, og jeg syntes ikke det ville være riktig å ødelegge det bildet. Etter en stund glemte til og med jeg alle de slemme tingene hun hadde gjort, for hun var ikke bare Jenny-May lenger. Hun var Jenny-May Butler, den nydelige forsvunne jenta fra den hyggelige familien som gråt på ni-nyhetene hver kveld.

Hun ble aldri funnet – ikke kroppen hennes, heller ikke noe spor etter henne; det var som om hun hadde gått opp i røyk. Ingen hadde sett noen mistenkelig skikkelse snike seg rundt, ingen overvåkningskameraer kunne vise hennes siste bevegelser. Det var ingen vitner, ingen mistenkte, politiet hadde avhørt alle tenkelige. Gaten ble mistenksom, beboerne ropte vennlig hallo til hverandre på vei ut i bilene tidlig om morgenen, samtidig som de grublet, bebreidet seg selv og i tankene så for seg underlig forvridde bilder av naboene sine, som de ikke kunne hjelpe for. Å vaske biler, male stakitt, luke i blomsterbedene og klippe plenen på lørdagsformiddager mens man kastet stjålne blikk på nabolaget, framkalte skammelige tanker. Folk ble sjokkert over seg selv, og sinte over at denne hendelsen hadde forkvaklet sinnet deres.

Pekende fingre bak stengte dører kunne ikke gi politifolkene noen ledetråder; de hadde absolutt ingenting å gå etter, bortsett fra et bilde av et pent fjes.

Jeg lurte alltid på hvor det var blitt av Jenny-May, hvordan i all verden noen kunne gå sporløst opp i røyk uten at noen som helst visste noe som helst.

Om kvelden pleide jeg å kikke ut av soveromsvinduet mitt og glane på huset hennes. Verandalampen var alltid på, som en fyrlykt som skulle vise Jenny-May veien hjem. Fru Butler fikk ikke sove lenger, og jeg kunne se henne sitte vaglet på kanten av sofaen til alle døgnets tider, som om hun sto med foten på startblokken og ventet på pistolskuddet. Hun satt i stua, så ut av vinduet og ventet på at noen skulle komme innom med nyheter. Iblant vinket jeg til henne, da vinket hun trist tilbake. Det meste av tiden kunne hun ikke se gjennom tårene sine.

I likhet med fru Butler var jeg ikke tilfreds med å mangle alle svar. Jeg likte Jenny-May Butler mye bedre da hun var borte enn da hun var blant oss, og det fascinerte meg også. Jeg savnet henne, ideen Jenny-May, og lurte på om hun befant seg et sted i nærheten og kastet steiner på noen andre og lo høyt, mens vi bare ikke kunne finne henne eller høre henne. Jeg begynte å lete grundig etter alt jeg forla etter det. Når yndlingssokkene mine forsvant, endevendte jeg huset mens de bekymrede foreldrene mine så på uten å vite hva de skulle gjøre. Til slutt hjalp de meg.

Det plaget meg at de savnede gjenstandene mine ofte ikke var å finne noe sted, og de sjeldne gangene jeg faktisk fant dem, plaget det meg at jeg, i sokkenes tilfelle, alltid bare fant én. Da så jeg for meg Jenny-May Butler et eller annet sted hvor hun kastet steiner, lo og hadde på seg yndlingssokkene mine.

Jeg ville aldri ha noe nytt; helt fra jeg var ti år gammel, var jeg overbevist om at man ikke kunne erstatte det som var tapt. Jeg insisterte på at ting måtte finnes igjen.

Jeg tror jeg grublet like mye over de umake sokkeparene som fru Butler bekymret seg over datteren sin. Jeg var også våken om natten og jobbet meg gjennom alle de ubesvarte spørsmålene. Hver gang øyelokkene ble tunge og nesten lukket seg, kom et nytt spørsmål farende opp fra dypt nede i tankene og tvang øyelokkene fra hverandre igjen. Jeg gikk glipp av sårt tiltrengt søvn, og for hver morgen var jeg trøttere, men likevel ikke noe klokere.

Kanskje var det derfor dette hendte meg. Kanskje var det slik at jeg hadde brukt så mange år på å endevende livet mitt og lete etter alt mulig at jeg hadde glemt å lete etter meg selv. Et eller annet sted hadde jeg glemt å finne ut hvem og hvor jeg var.

Tjuefire år etter at Jenny-May Butler ble borte, forsvant jeg også.

Dette er min historie.

2

LIVET MITT har bestått av skikkelig mange paradokser. Det at jeg forsvant, var bare et nytt punkt på en lang liste.

For det første er jeg én åttifem. Helt siden barndommen har jeg raget over omtrent alle. Jeg kunne aldri bli borte på et kjøpesenter slik som andre barn, jeg kunne aldri gjemme meg skikkelig når vi lekte, jeg ble aldri spurt om å danse på diskoteker, jeg var den eneste tenåringsjenta som ikke verket etter å kjøpe sitt første par høyhælte sko. Kallenavnet Jenny-May Butler foretrakk å bruke på meg – eller i hvert fall et på toppti-listen hennes – var «stankelbein», som hun gjerne kalte meg foran store flokker av sine egne venner og beundrere. Tro meg, jeg har hørt alle sammen. Jeg var et sånt menneske man kunne se komme på en kilometers hold. Jeg var den keitete danseren på dansegulvet, den jenta som ingen ville sitte bak i kinosalen, kunden som rotet rundt etter bukser med ekstra lange bein, jenta i bakerste rad på hvert eneste gruppebilde. Du skjønner, jeg skiller meg ut. Alle som treffer meg, legger merke til meg og husker meg. Men til tross for alt det forsvant jeg. Glem de umake sokkene, glem Jenny-May Butler; hvordan noe så iøynefallende kunne bli oversett i en så blass forsamling, var toppen av kransekaka. Mysteriet som slo alle mysterier, var mitt eget.

Det andre paradokset er at jobben min var å lete etter savnede personer. Jeg jobbet som politibetjent i flere år. Med et ønske om å jobbe utelukkende med forsvinningssaker, men uten å være ansatt i en avdeling med det som oppgave, måtte jeg nøye meg med det «hellet» det var å snuble over slike saker. Du skjønner, det som skjedde med Jenny-May Butler, satte virkelig i gang noe inni meg. Jeg ville ha svar, jeg ville ha løsninger, og jeg ville finne dem helt på egen hånd. Letingen min ble vel en besettelse. Jeg søkte gjennom verden utenfor på jakt etter så mange ledetråder at jeg ikke en eneste gang tenkte over hva som foregikk i mitt eget hode.

I politiet fant vi av og til savnede i en tilstand som er brent inn i hukommelsen for hele dette livet og langt inn i det neste, og så var det de menneskene som ganske enkelt ikke ønsket å bli funnet. Ofte avdekket vi bare et spor, altfor ofte hadde vi ikke engang det. Det var de tilfellene som tvang meg til å lete langt utover hva pliktene mine krevde. Jeg pleide å etterforske saker lenge etter at de var henlagt, vedlikeholde kontakten med familiene lenge etter at jeg burde sluttet. Jeg innså at jeg ikke kunne gå videre til neste sak uten å oppklare den foregående, og resultatet var at det ble for mye papirarbeid og for lite handling. Og med vissheten om at det å finne savnede var det eneste jeg ønsket, forlot jeg politiet og begynte å lete på eget initiativ.

Du vil ikke tro hvor mange folk det fantes der ute som var like ivrige etter å lete som jeg var. Familiene lurte alltid på hva som var min grunn. De hadde en grunn, et bånd, kjærlighet til den savnede, mens mine honorarer knapt var nok til at jeg kunne klare meg, så hvis det ikke var penger, hva var det da som drev meg? Fred i sjelen, antar jeg. Noe som kunne hjelpe meg å lukke øynene og sove om natten.

Hvordan kan noen som jeg, med mine fysiske mål og min mentale innstilling, forsvinne?

Det gikk nettopp opp for meg at jeg ikke engang har fortalt hva jeg heter. Jeg heter Sandy Shortt. Det går bra, du kan bare le. Jeg vet at du gjerne vil. Jeg ville også gjort det hvis det ikke var så jævla hjerteskjærende. Foreldrene mine kalte meg Sandy fordi jeg ble født med hodet fullt av sandfarget hår. Synd de ikke forutså at håret mitt kom til å bli svart som kull. De visste heller ikke at de søte, lubne små beina snart ville slutte å sprelle og begynne å vokse innmari fort, innmari lenge. Så jeg heter Sandy Shortt. Det er den jeg skal være, det jeg heter og er registrert som for all framtid, men jeg er ingen av de tingene. Motsigelsen får ofte folk til å le når vi hilser. Ha meg unnskyldt dersom jeg glemmer å smile. Du skjønner, det er ikke noe morsomt ved å være savnet, og jeg har innsett at det ikke er noe særlig annerledes å være savnet; hver dag gjør jeg det samme som jeg gjorde da jeg jobbet. Jeg leter. Bare at denne gangen leter jeg etter en vei tilbake, for å bli funnet.

Jeg har lært én ting som er verdt å nevne. Det er en kjempestor forskjell i livet mitt, et avgjørende bevis. For en gangs skyld ønsker jeg å dra hjem.

For et utrolig dårlig tidspunkt å innse noe sånt på. Det største paradokset av dem alle.

3

JEG ER FØDT OG OPPVOKST I GREVSKAPET LEITRIM i Irland, det minste grevskapet i landet, med en befolkning på omtrent 25 000. Leitrim, som en gang var grevskapsbyen, har en slottsruin og noen andre utgamle bygninger, men har mistet sin tidligere betydning og falmet til landsby. Landskapet inneholder alt fra buskkledde brune åser til majestetiske fjell med vide daler og talløse pittoreske innsjøer. Bortsett fra et par kilometers kystlinje i Donegal-bukta er Leitrim omgitt av land på alle sider, avgrenset av Sligo og Roscommon i vest, Roscommon og Longford i sør, Cavan og Fermanagh i øst, og Donegal i nord. Når jeg er der, gir det meg en brå følelse av klaustrofobi og en overveldende lengsel etter fast grunn.

Det finnes et munnhell om Leitrim, og det er at det beste som noensinne har kommet fra Leitrim, er veien til Dublin. Jeg ble ferdig på skolen da jeg var sytten, søkte om opptak i politiet og kom meg endelig på den veien til Dublin. Siden da har jeg sjelden reist tilbake. Jeg pleide å besøke foreldrene mine med et par måneders mellomrom i det fireroms rekkehuset i en liten blindvei med tolv hus der jeg vokste opp. Vanligvis var hensikten å bli der hele helgen, men for det meste holdt jeg bare ut et døgn, brukte en krise på jobben som påskudd for å trive den urørte bagen min som sto ved døren, og kjøre, kjøre, kjøre veldig fort på det beste som noensinne har kommet fra Leitrim.

Jeg hadde ikke noe vanskelig forhold til foreldrene mine. De var alltid utrolig støttende, ville til og med vært villige til å kaste seg foran kuler, inn i ild eller utfor klipper hvis det kunne trygget min lykke. Sannheten er at de gjorde meg utilpass. I øynene deres kunne jeg se hvem de så, og jeg likte det ikke. Jeg så meg selv tydeligere i øynene deres enn i noe speil. Noen folk har evnen til å gjøre det, til å se på deg, og så forteller ansiktet deres nøyaktig hvordan du oppfører deg. Jeg antar at det kom av at de var glad i meg, men jeg kunne ikke bruke for mye tid sammen med folk som var glad i meg, på grunn av de øynene, på grunn av det speilbildet.

Helt siden jeg var ti, hadde de gått på tå hev i nærheten av meg, holdt bekymret øye med meg. De førte liksomsamtaler, og den falske latteren ga gjenlyd i huset. De prøvde å avlede meg, skape en atmosfære preget av sorgløshet og normalitet, men jeg skjønte at de gjorde det, og hvorfor, og det gjorde meg bare oppmerksom på at noe var galt.

De var utrolig støttende, de var så glade i meg, og hver gang huset skulle til å endevendes i nok en utmattende leteaksjon, ga de aldri opp uten vennlig motstand. Melk og sjokoladekjeks ved kjøkkenbordet, radioen stående på i bakgrunnen og vaskemaskinen i gang, alt for å bryte den ubehagelige tausheten som uunngåelig ville følge.

Mamma pleide å gi meg smilet, det smilet som ikke nådde øynene hennes, det smilet som fikk jekslene hennes til å gnure og gni når hun trodde jeg ikke så det. Med tilkjempet sorgløshet i stemmen og den tilkjempede masken av glede la hun hodet på skakke, prøvde å skjule for meg at hun gransket meg inngående, og sa «Hvorfor vil du lete gjennom huset igjen, vennen?» Hun kalte meg alltid «vennen», som om hun visste like godt som jeg at jeg ikke var noe mer Sandy Shortt enn Jenny-May Butler var en engel.

Samme hvor mye aktivitet og lyd de sørget for på kjøkkenet for å unngå den ubehagelige tausheten, lot det ikke til å virke. Tausheten overdøvet alt sammen.

Svaret mitt: «Fordi jeg ikke finner den, mamma.»

«Hvilket par var det?» – det sorgløse smilet, skinnet av at dette var en henslengt samtale og ikke et desperat forsøk på utspørring for å finne ut hvordan jeg var skrudd sammen.

«De blå med hvite striper», svarte jeg for eksempel. Jeg forlangte å gå med sokker i sterke farger, sterke og synlige for at det skulle være lett å finne dem.

«Tja, kanskje du ikke la begge i skittentøyskurven, vennen. Kanskje den du leter etter, er et eller annet sted på rommet ditt.» Et smil, tilkjempet ro, kraftig svelging.

Jeg rystet på hodet. «Jeg la begge i skittentøyet, jeg så deg legge begge i maskinen, men bare én kom ut igjen. Den er ikke i maskinen og den er ikke i kleskurven.»

Planen om å ha vaskemaskinen gående som en distraksjon, slo feil; den ble i stedet brennpunktet for all oppmerksomheten. Mamma prøvde å unngå å kjempe for å bevare det avslappede smilet idet hun kastet et blikk på den veltede kleskurven på kjøkkengulvet, alle de pent brettede klærne som nå lå strødd utover i rotete hauger. I ett sekund lot hun fasaden falle. Jeg kunne ha gått glipp av det om jeg hadde blunket, men det gjorde jeg ikke. Jeg så uttrykket i ansiktet hennes da hun slo blikket ned. Det var bekymring. Ikke over den savnede sokken, men over meg. Hun klistret kvikt på seg smilet igjen og trakk på skuldrene, som om hele greia ikke var noe å bry seg om.

«Kanskje den blåste bort? Jeg lot verandadøren stå åpen.»

Jeg rystet på hodet.

«Eller den kunne ha falt ut av kurven da jeg bar den derfra og dit.»

Jeg rystet på hodet igjen.

Hun svelget, og smilet ble strammere. «Kanskje den har havnet i sengetøyet? Lakenene er så store, du ville aldri ha sett en liten sokk innimellom dem.»

«Jeg har sett etter allerede.»

Hun tok en av kjeksene som lå midt på bordet og satte tennene hardt i den, hva som helst for å få det smilet bort fra det verkende ansiktet. Hun tygget en stund mens hun lot som om hun ikke tenkte, lot som om hun lyttet til radioen og nynnet melodien til en sang hun ikke kunne engang. Alt for å lure meg til å tro at det ikke var noe å engste seg over.

«Vennen», sa hun smilende, «iblant blir ting bare borte.»

«Hvor blir det av dem når de blir borte?»

«De blir ikke av noe sted», sa hun smilende. «De er alltid på det stedet hvor vi mistet dem eller la dem igjen. Vi ser bare ikke etter på riktig sted når vi ikke finner dem.»

«Men jeg har lett alle steder, mamma. Det gjør jeg alltid.»

Jeg hadde det, jeg gjorde alltid det. Jeg endevendte alt; det var ikke noe sted i det lille huset som noen gang var urørt.

«En sokk kan ikke bare reise seg og gå sin vei uten en fot inni», liksom-lo mamma.

Du skjønner, akkurat slik mamma ga opp der og da, det er det punktet hvor de fleste slutter å undre seg, hvor de fleste slutter å bry seg. Du kan ikke finne en ting, du vet den er et eller annet sted, og selv om du har lett overalt, er den sporløst forsvunnet. Så du skriver det på kontoen for din egen galskap, klandrer deg selv for å ha mistet den og glemmer til slutt det hele. Jeg klarte ikke det.

Jeg husker at pappa kom hjem fra jobb den kvelden til et hus som bokstavelig talt var blitt endevendt.

«Mistet noe, vennen?»

«Den blå sokken med hvite striper», lød det utydelige svaret mitt fra under sofaen.

«Bare én, nå igjen?»

Jeg nikket.

«Den venstre eller den høyre?»

«Venstre.»

«Greit, jeg skal lete ovenpå.» Han hengte frakken på knaggrekken ved døren, satte paraplyen i stativet, ga sin nervøse kone et ømt kyss på kinnet og gikk opp trappen. I to timer var han på soverommet deres og lette, men jeg kunne ikke høre at han beveget seg rundt. Et gløtt gjennom nøkkelhullet avslørte en mann som lå på rygg i sengen med en klut over øynene.

Ved besøkene mine i senere år pleide de alltid å stille de samme henslengte spørsmålene som aldri var ment å være påtrengende, men for en som var helt innhyllet i forsvarsverker, føltes de slik.

«Noen interessante saker på jobben?»

«Hva skjer i Dublin?»

«Hvordan er leiligheten?»

«Noen gutter?»

Det var aldri noen gutter; jeg ville ikke ha enda et par øyne like avslørende som mammas og pappas til å hjemsøke meg dag inn og dag ut. Jeg hadde hatt elskere og kampfeller, gutter, menn, énnattsbekjentskaper. Jeg hadde prøvd nok til å vite at noe langvarig ikke kom til å fungere. Jeg greide ikke å være fortrolig, jeg greide ikke bry meg nok, gi nok eller ønske nok. Jeg hadde ingen lengsel etter det disse mennene kunne tilby, de hadde ingen forståelse for det jeg ønsket, så det var stramme smil på alle kanter mens jeg fortalte foreldrene mine at det gikk bra på jobben, at det var travelt i Dublin, at leiligheten var super og nei, ingen gutter.

Hver eneste gang jeg forlot huset, til og med de gangene jeg avbrøt besøket tidligere enn planlagt, erklærte pappa stolt at jeg var det beste som noensinne har kommet fra Leitrim.

Det var aldri Leitrim som hadde skylden, ikke foreldrene mine heller. De var utrolig støttende, og jeg innser det først nå. Det går opp for meg at for hver dag som går, blir den innsikten så mye mer frustrerende enn det å aldri finne noe.

4

DA JENNY-MAY BUTLER FORSVANT, var den siste krenkelsen hennes å ta en bit av meg med seg. Jeg tror vi kan være enige om at etter forsvinningen var det en bit av meg som var blitt borte. Jo eldre jeg ble, jo høyere jeg ble, desto mer strakte det innvendige hullet på seg, helt til det gapte over hele voksenlivet mitt, som en gapende fisk med oppsperrede øyne som er lagt på is. Men hvordan var det jeg fysisk forsvant? Hvordan havnet jeg her hvor jeg er nå? Første spørsmål, og aller viktigst, hvor er jeg nå?

Jeg er her, og det er alt jeg vet.

Jeg ser meg om på leting etter noe kjent. Jeg vandrer hvileløst og leter etter den veien som fører bort herfra, men den finnes ikke. Hvor er her? Jeg skulle ønske jeg visste svaret. Det flyter av personlige eiendeler her: bilnøkler, husnøkler, mobiltelefoner, håndvesker, jakker, kofferter utstyrt med flyplassmerkelapper, umake sko, arkivmapper, fotografier, boksåpnere, sakser, øredobber som er strødd innimellom haugene av savnede gjenstander, glimter nå og da i lyset. Og så er det sokker, mengder av enkeltsokker. Overalt hvor jeg går, snubler jeg i ting som folk sannsynligvis fremdeles river seg i håret for å finne.

Det er dyr her også. Mengder av katter og hunder med forfjamsede små fjes og hengende værhår, ikke lenger lik bildene av dem som var klistret på telefonstolpene i småbyene. Ingen tilbud om finnerlønn kan hente dem tilbake.

Hvordan kan jeg beskrive dette stedet? Det er et mellomsted. Det er som en storslått vestibyle som ikke leder noensteds hen, det er som en festmiddag bestående av rester, et fotballag dannet av de som aldri blir valgt, en mor uten barnet sitt, det er en kropp uten hjerte. Det er nesten til stede, men ikke helt. Det er fylt til randen av personlige gjenstander, men likevel er det tomt, for de som eier dem, er ikke her og kan være glad i dem.

Hvordan havnet jeg her? Jeg var en slik forsvunnet jogger. Utrolig idiotisk. Jeg pleide å se på alle sånne B-skrekkfilmer og stønne hver gang filmen rullet i gang og viste tidlig morgenlys over åstedet hvor en jogger var drept. Jeg syntes det var tåpelig av kvinner å løpe bortover mørke sidegater i nattens mulm og mørke, eller i de stille timene tidlig om morgenen, særlig når det var kjent at en seriemorder var ute på jakt. Men det er akkurat det som hendte meg. Jeg var en forutsigbar, idiotisk, tragisk naiv morgenjogger, i grå treningsdress og med vrælende hodetelefoner, som løp langs en kanal i grålysningen. Men jeg ble ikke bortført, da. Jeg bare rotet meg inn på feil sti.

Jeg løp langs en elvemunning, føttene mine hamret hissig mot bakken slik de alltid gjorde, og sendte rykkvise vibrasjoner oppover i kroppen. Jeg husker at jeg kjente svetteperler trille nedover pannen, brystkassen og ryggen. Den kjølige brisen bidro også og sendte en lett gysning gjennom kroppen min. Hver eneste gang jeg husker den morgenen, må jeg slåss mot trangen til å rope ut til meg selv og advare meg mot å gjøre den samme tabben. Noen ganger, på de lykkeligste dagene, holder jeg meg til den samme stien i det minnet, men etterpåklokskap er en vidunderlig ting. Hvor ofte skulle vi ikke ønske vi hadde holdt oss til den samme stien.

Klokken var kvart på seks en klar sommermorgen, det var stille bortsett fra filmmusikken fra Rocky som ildnet meg opp. Selv om jeg ikke kunne høre meg selv, visste jeg at pusten min var høylytt. Jeg drev meg alltid til det ytterste. Hver gang jeg følte behov for en pause, tvang jeg meg til å løpe fortere. Jeg vet ikke om det var en daglig straff, eller den delen av meg som var ivrig etter å etterforske, etter å komme til nye steder, tvinge kroppen min til å prestere noe den aldri hadde prestert før.

Gjennom tussmørket og den grønne og svarte grøften ved siden av meg fikk jeg øye på en vannfiol et stykke lenger fram, den sto helt under vann. Jeg husker at pappa sa til meg da jeg var liten, hengslete, svarthåret og flau over det selvmotsigende navnet mitt, at vannfiolen også hadde fått feil navn, for den var ikke fiolett i det hele tatt. Den var lilla-rosa med gult svelg – men likevel: Var den ikke vakker, og fikk det meg ikke til å ville le? Selvfølgelig ikke, jeg rystet på hodet. Jeg så på den mens den kom nærmere og nærmere, og sa til den i tankene at jeg vet akkurat hvordan du føler deg. Mens jeg løp, kjente jeg armbåndsuret mitt gli av håndleddet og falle mot trærne til venstre for meg. Jeg hadde ødelagt låsen på lenken den aller første gangen jeg la den om håndleddet, og siden da hadde den iblant gått opp av seg selv og falt i gulvet. Jeg sluttet å løpe og gikk tilbake, fikk øye på uret, som lå på elvebredden. Jeg lente ryggen mot den ru, mørkebrune barken på en or, og mens jeg sto der og pustet litt, la jeg merke til en liten sti som slynget seg av sted til venstre. Den var ikke innbydende, den var ikke anlagt som noen tursti, men den utforskende siden av meg tok overhånd; det ransakende sinnet mitt sa meg at jeg skulle se hvor den førte.

Den førte meg hit.

Jeg løp så langt og så fort at på det tidspunktet da spillelisten på iPoden min tok slutt, så jeg meg omkring uten å kjenne igjen landskapet. Jeg var omgitt av tykk tåke og befant meg høyt oppe i noe som så ut som et furukledd fjell. Trærne sto ranke, med strittende nåler, i forsvarsposisjon som et truet pinnsvin. Jeg hektet hodetelefonen langsomt av meg mens pesingen min ga gjenlyd mellom de majestetiske fjellene, og jeg visste straks at jeg ikke lenger var i den vesle byen Glin. Jeg var ikke engang i Irland.

Jeg var bare her. Det var i går, og jeg er her fremdeles.

Jeg er i letebransjen, og jeg vet hvordan det fungerer. Jeg er en kvinne som pakker min egen bagasje og ikke forteller noen hvor jeg skal en hel uke i livet mitt. Jeg forsvinner med jevne mellomrom, jeg mister kontakten med jevne mellomrom, ingen sjekker hvor jeg er, og jeg liker å ha det slik. Jeg liker å kunne komme og gå som jeg selv vil. Jeg reiser ofte til de stedene hvor de savnede sist ble sett, jeg undersøker området, spør meg for. Det eneste problemet var at jeg nettopp hadde kommet, samme morgen, og kjørt rett til Shannon-estuaret for å ta en joggetur. Jeg hadde ikke snakket med noen, hadde ennå ikke sjekket inn på noe overnattingssted, ei heller gått bortover en travel gate. Jeg vet hva de kommer til å si, jeg blir ikke engang noen sak – jeg kommer bare til å være enda en person som har spasert ut av sitt eget liv uten noe ønske om å bli funnet; det skjer stadig vekk – og på dette tidspunktet for en uke siden ville de antakelig hatt rett.

Til slutt kommer jeg til å sorteres til den savnet-kategorien hvor det ikke er noen overhengende fare verken for den savnede personen eller publikum: For eksempel, personer fra atten år og oppover som har bestemt seg for å starte et nytt liv. Jeg er trettifire, og i andres øyne har jeg ønsket meg vekk veldig lenge.

Alt dette betyr én ting: At akkurat nå er det ingen der ute som ser etter meg.

Hvor lenge kommer det til å vare? Hva skjer når de finner den medtatte, røde 1991-modellen Ford Fiesta ved elveoset med en pakket bag i bagasjerommet, en mappe om en savnet person på dashbordet, en kopp med – innen da – kald, urørt kaffe og en mobiltelefon, sannsynligvis med tapte anrop, på setet.

Hva da?