Originaltittel: Six Suspects

© 2008, Vikas Swarup

© 2010, Bazar Forlag
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Kirsti Øvergaard

Omslagsdesign: Bazar Forlag

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 978-82-8087-483-2

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Drap

«Som all kunst

fører drap til tolkning og

motstår forklaringer.»

MICHELE DE KRETSER,

THE HAMILTON CASE

1
Den nakne sannhet

Arun Advanis spalte, 25. mars

Seks våpen og ett drap

Alle dødsfall er ikke like viktige. Det finnes et kastesystem også for drap. At en fattig rickshaweier blir stukket i hjel, er bare statistikk og knapt verdig en avisnotis. Men drapet på en kjendis skaper øyeblikkelig store overskrifter. For de rike og berømte blir sjelden myrdet. De lever femstjernersliv, og om de ikke tar en overdose kokain eller omkommer i en ulykke, dør de vanligvis en femstjernersdød i moden alder og etterlater seg både arvinger og formue.

Det er derfor drapet på Vivek «Vicky» Rai, den trettito år gamle eieren av industrikonsernet Rai og sønn av innenriksministeren i Uttar Pradesh, har dominert nyhetene de siste to dagene.

I min lange og mangslungne karriere som undersøkende journalist har jeg blottlagt en hel del. Fra korrupsjon på høyt nivå til giftstoffer i colaﬂasker. Mine avsløringer har veltet regjeringer og lukket fabrikker. Underveis har jeg sett menneskelig grådighet, ondskap og lastefullhet på nært hold. Men ingenting har bydd meg mer imot enn Vicky Rais saga. Han var selve symbolet på tarvelighet i dette landet. I over ti år fulgte jeg livet og forbrytelsene hans, lik en møll som blir dratt mot lyset. Det var en morbid interesse, som å se en skrekkfilm. Man vet at det kommer til å skje noe forferdelig, og sitter der fetret og holder pusten mens man venter på at det uunngåelige skal inntreffe. Jeg mottok alvorlige advarsler og drapstrusler. Det ble gjort forsøk på å få meg sparket fra avisen. Jeg overlevde. Det gjorde ikke Vicky Rai.

Omstendighetene rundt drapet er nå like godt kjent som siste vri i såpeseriene på tv. Han ble skutt og drept forrige søndag, fem minutter over midnatt, av en ukjent angriper i villaen sin i Mehrauli, i utkanten av Delhi. Ifølge obduksjonsrapporten døde han av ett enkelt, sønder-rivende sår i hjertet, forårsaket av et skudd avfyrt på kloss hold. Kulen trengte inn i brystkassen og gikk rett gjennom hjertet, kom ut gjennom ryggen og satte seg fast i bardisken av tre. Døden skal ha inntruffet momentant.

Vicky Rai hadde selvfølgelig fiender. Det var mange som hatet arrogansen hans, livet som playboy, forakten for loven. Han bygde opp et industrikonsern fra bunnen, og ingen kan bygge et industrikonsern i India uten å ta snarveier. Lesere av denne spalten vil huske reportasjene mine om hvordan Vicky Rai gjorde seg skyldig i innsidehandel på aksjemarkedet, svindlet investorer for utbytte, bestakk tjenestemenn og snøt på firmaskatten. Men han ble aldri tatt, han greide alltid å utnytte et eller annet smutthull så han holdt seg utenfor rekkevidde av lovens lange arm.

Det var en kunst han mestret allerede i ung alder. Han var bare sytten første gang han ble trukket for retten. En venn av faren hadde gitt ham en lekker, ny BMW, 5-serie, i fødselsdagsgave. Han tok en prøve-tur med tre kamerater. De henga seg til høyrøstet feiring i en populær bar. Da Vicky Rai dro hjem klokken tre om natten i tett tåke, kjørte han på seks hjemløse som sov på et fortau. Han ble stanset i en av poli tiets kontrollposter og var da fullstendig døddrukken. Det ble reist sak mot ham for skjødesløs kjøring. Men før saken kom for retten, var alle familiemedlemmene til de avdøde kjøpt. Ingen vitner kunne huske å ha sett en BMW den natten. Alt de husket var en lastebil med nummerskilt fra Gujarat. Vicky Rai fikk en formaning av dommeren om farene ved fyllekjøring, og ble så frifunnet.

Tre år senere var han i retten igjen, anklaget for å ha nedlagt to svarte bukker i et viltreservat i Rajasthan. Han erklærte at han ikke kunne vite at arten var fredet. Han syntes det var merkelig at et land som ikke kunne beskytte bruder mot å bli brent for manglende medgift og ungjenter mot å bli tvangsprostituert, trakk folk for retten for å drepe hjortedyr. Men loven er loven. Så han ble arrestert og måtte sitte i fengsel i to uker før han ble løslatt mot kausjon. Vi vet alle sammen hva som så skjedde. Det eneste øyenvitnet, viltvokteren Kishore som kjørte den åpne jeepen, døde et halvt år senere under mystiske omstendigheter. Saken verserte i et par år, men endte som ventet med at Vicky Rai ble frifunnet.

Ut fra disse hendelsene var det vel bare et spørsmål om tid før han begikk overlagt drap. Det skjedde for sju år siden, en varm sommerkveld på Mango, den populære restauranten ved hovedveien fra Delhi til Jaipur, der han holdt et kjempeparty for å feire 25-årsdagen sin. Festen begynte klokken ni og varte til godt over midnatt. Et band spilte de nyeste hitlåtene, importert brennevin ﬂommet og Vicky Rais gjester – en blanding av høyere tjenestemenn, selskapsløver, nåværende og tidligere kjærester, et par stykker fra filmbransjen og noen sportskjendiser – hygget seg storartet. Vicky drakk mer enn han burde. Om kring klokken to om natten sjanglet han til baren og ba bartenderen, en pen ung dame i hvit T-skjorte og jeans, om enda en tequila. Det var Ruby Gill, i ferd med å ta en doktorgrad ved universitetet i Delhi, som jobbet deltid på Mango for å forsørge familien sin.

«Jeg beklager, jeg kan ikke gi deg en drink til. Baren er stengt nå,» sa hun til ham.

«Jeg vet det, søta.» Han smilte sitt peneste smil. «Men jeg vil bare ha en siste drink, og så kan vi gå hjem, alle sammen.»

«Jeg beklager. Baren er stengt. Vi må følge bestemmelsene,» sa hun, nokså avgjort denne gangen.

«Faen ta bestemmelsene dine,» snerret Vicky til henne. «Vet du ikke hvem jeg er?»

«Nei, og det bryr jeg meg ikke om, heller. Reglene er de samme for alle. Du får ingen drink til.»

Vicky Rai ble rasende. «Din helvetes hurpe!» skrek han og dro en revolver opp av dresslommen. «Dette vil gi deg en lærepenge!» Han skjøt to ganger og traff henne i ansiktet og halsen, i nærvær av minst femti gjester. Ruby Gill falt død om, og på Mango ble det fullt kaos. En venn av Vicky skal ha grepet tak i armen hans, dratt ham med seg ut til Mercedesen sin og kjørt ham bort fra restauranten. Femten dager senere ble Vicky Rai arrestert i Lucknow, fremstilt i retten, og enda en gang greide han å bli løslatt mot kausjon.

Et drap begått for å ha blitt nektet en drink, rystet hele nasjonen. Kombinasjonen av Vicky Rais dårlige omdømme og Ruby Gills skjønnhet sikret at saken holdt seg i avisenes overskrifter i ukevis. Sommeren ble til høst, og vi gikk videre til nye historier. Da saken omsider kom for retten, sa den ballistiske rapporten at de to skuddene var avfyrt fra to forskjellige våpen. Drapsvåpenet var uforklarlig «forsvunnet» fra politiets våpenkammer, der det var blitt oppbevart. Seks vitner som hevdet at de hadde sett Vicky Rai ta frem våpenet, trakk forklaringene sine. Etter en rettssak som trakk ut i fem år, ble Vicky Rai fullstendig frifunnet for litt over en måned siden, den 15. februar. For å feire kjennelsen holdt han et selskap på eiendommen sin i Mehrauli. Og der møtte han sin død.

Noen vil kalle det poetisk rettferdighet. Men politiet kaller det en forbrytelse i henhold til paragraf 302 i indisk straffelov – manndrap ensbetydende med drap – og har satt i gang ettersøkning over hele landet etter drapsmannen. Politidirektøren overvåker personlig etterforskningen, uten tvil drevet av engstelse for at den lovede, behagelige stillingen som stedfortredende guvernør i Delhi (omtalt i denne spalten for seks uker siden) vil forsvinne i løse lufta dersom han ikke greier å løse saken.

Fliden har gitt gode resultater. Mine kilder forteller at seks mistenkte blir holdt i varetekt for drapet på Vicky Rai. Politibetjent Vijay Yadav var tydeligvis i tjeneste med trafikkontroll ved villaen da drapet skjedde. Han sperret straks av stedet og ga ordre om ransaking av samtlige omkring tre hundre gjester, servitører, uinnbudte og folk som drev rundt der akkurat da. Stedet var fullt av våpen. Ransakingen førte til at seks individer ble tatt med skytevåpen, og de ble satt i varetekt. Jeg er sikker på at de må ha protestert. Å bare bære våpen er ingen forbrytelse, forutsatt at man har lisens. Men når man tar med våpenet til et selskap der verten blir skutt, blir man automatisk mistenkt.

De mistenkte er en broket skare, en merkelig blanding av «the good, the bad and the ugly». Her har vi Mohan Kumar, den tidligere regjeringssekretæren i Uttar Pradesh, med et rykte for korrupsjon og kvinnehistorier som savner sidestykke i indisk forvaltning. En annen er en evneveik amerikaner som påstår at han er Hollywood-produsent. Som krydder i blandingen har vi den berømte skuespillerinnen Shabnam Saxena, som Vicky Rai var vill etter, dersom vi skal tro sladderpressen. Til og med et beksvart stammemedlem på 1,50 fra en støvete landsby i Jharkhand blir avhørt på armlengdes avstand, av frykt for at han kan være en av de fryktede naxalittene¹ som hjemsøker den delstaten. Mistenkte nummer fem er en universitetsutdannet arbeidsløs ved navn Munna, som driver en lønnsom bigeskjeft som mobiltelefontyv. Sistemann i rekka er selveste Jagannath Rai, innenriksministeren i Uttar Pradesh og Vicky Rais far. Kan en far synke dypere?

De seks våpnene som ble beslaglagt, er like forskjelligartede. En britisk Webley & Scott, en østerriksk Glock, en tysk Walther PPK, en italiensk Beretta, en kinesisk Black Star-pistol og en lokalt produsert, illegal revolver kjent som en katta. Politiet later til å være overbevist om at drapsvåpenet er et av disse seks, og avventer den ballistiske rapporten som kan knytte kulen til våpenet og utpeke den skyldige.

Barkha Das intervjuet meg i tv-programmet sitt i går. «Du har egnet store deler av din karriere til å avsløre Vicky Rais misgjerninger og refse ham i spalten din. Hva vil du gjøre nå når han er død?» spurte hun meg.

«Finne den som drepte ham,» svarte jeg.

«Hvorfor det?» ville hun vite. «Er du ikke glad for at Vicky Rai er død?»

«Nei,» sa jeg, «for korstoget mitt var aldri mot Vicky Rai. Det var mot et system som lar de rike og mektige tro at de står over loven. Vicky Rai var bare et synlig tegn på sykdommen som har infisert samfunnet vårt. Hvis rettferdigheten virkelig er blind, da fortjener den som drepte Vicky Rai, like mye å bli stilt til rette som Vicky Rai gjorde.»

Og jeg gjentar dette for leserne mine. Jeg skal finne den som drepte Vicky Rai. En virkelig gravejournalist lar seg ikke styre av sine egne fordommer. Han følger fornuftens kalde logikk til siste slutt, uansett hvor og til hvem den leder ham. Han må være en upartisk profesjonell på leting etter den nakne sannhet.

Drap er noe rot, men sannheten er enda mer rotete. Å samle de løse endene blir vanskelig, det vet jeg. Livshistoriene til alle de seks mistenkte må gås nøye igjennom. Motiv må finnes. Bevis vil måtte kontrolleres. Og først da vil vi finne den egentlig skyldige.

Hvem av disse seks vil det bli? Byråkraten eller bimboen? Utlendingen eller stammemedlemmet? Den store mannen eller den lille stakkaren?

Alt jeg kan si til mine lesere på dette tidspunktet er: Hold øye med denne spalten.

Mistenkte

«Den anklagede er

alltid den mest tiltalende.»

FRANZ KAFKA, PROSESSEN

2

Byråkraten

Mohan Kumar kikker på klokken, lirker seg løs fra sin elskerinnes armer og reiser seg fra sengen.

«Den er allerede tre. Jeg er nødt til å gå,» sier han mens han plukker opp undertøyet sitt fra den rotete kleshaugen i fotenden av sengen.

Klimaanlegget bak ham slår seg på og slipper ut en strøm av kjølig luft i det mørke rommet. Rita Sethi kaster et surt blikk på apparatet. «Virker noensinne den elendige greia? Jeg sa at du skulle kjøpe White Westinghouse. Disse indiske merkene holder ikke over sommeren.»

Skoddene foran vinduene er lukket, og likevel trenger den trykkende varmen inn i soverommet og får laknene til å kjennes som ulltepper.

«De importerte AC-ene er ikke lagd for tropene,» svarer Mohan Kumar. Han føler trang til å rekke ut hånden etter ﬂasken med Chivas Regal på nattbordet, men bestemmer seg for å la det være. «Det er best jeg kommer meg av gårde. Det er styremøte klokken fire.»

Rita strekker på armene, gjesper og lar seg falle ned på puten igjen. «Hvorfor bryr du deg fortsatt om jobben? Har du glemt at du ikke er regjeringssekretær lenger?»

Han skjærer en grimase, som om Rita har revet av skorpen på et sår. Han har ennå ikke vent seg til å være pensjonert.

I trettisju år hadde han innehatt stillingen – manipulert politikere, le det sine kolleger og inngått avtaler. På veien hadde han skaffet seg hus i sju byer, et kjøpesenter i Noida¹ og en sveitsisk bankkonto i Zürich. Han hadde frydet seg over å være en innﬂytelsesrik mann. En mann som hadde hele statsapparatet til sin disposisjon bare ved å ta en telefon, hvis vennskap åpnet lukkede dører, hvis raseri knuste karrierer og firmaer, hvis underskrift satte i gang pengeﬂommer verdt millioner av rupier. De jevne opprykkene på karrierestigen hadde gjort ham selvgod. Han trodde han kunne fortsette i all evighet. Men han var blitt nedkjempet av tiden, av den ubønnhørlig tikkende klokken som hadde slått seksti² og satt sluttstrek for all makt.

I kollegenes øyne har han greid overgangen fra statsadministrasjonen ganske godt. Han sitter nå i styret i et halvt dusin private firmaer som tilhører Rai-konsernet, og de betaler ham ti ganger mer enn den tidligere gasjen hans. Han har tjenestebolig i Lutyens’ Delhi³ og firmabil. Men disse godene oppveier ikke tapet av status. Av makt. Han føler seg som et mindre verdifullt menneske uten denne auraen, en konge uten kongerike. De første par månedene etter avgangen kunne han våkne om natten, svettende og kløende, og strekke seg sløvt etter mobilen for å se om han hadde fått en oppringning fra regjeringssjefen. I dagens løp kikket han stadig ut i innkjørselen etter den trygge, hvite Ambassadoren⁴ med det snurrende, blå lyset. Til tider kjente han fysisk hvordan han hadde mistet sin makt, noe liknende fantomsmertene til en som har amputert et bein. Det ble så plagsomt at han måtte be arbeidsgiveren sin om et kontor. Vicky Rai innvilget ham et værelse i hovedkvarteret til Rai-konsernet på Bhikaji Cama Place⁵. Nå sitter han der hver dag fra ni til fire og leser noen prosjektrapporter, men for det meste løser han sudokuer på laptopen og surfer på pornosider. Denne rutinen gjør det mulig for ham å late som om han har en meningsfull stilling, og gir ham en unnskyldning til å holde seg borte fra hjemmet og kona. Det gir ham også mulighet til å snike seg til disse ettermiddagsmøtene med elskerinnen.

Jeg har iallfall fortsatt Rita, tenker han mens han knytter slipset og betrakter den nakne kroppen hennes og det mørke håret som ligger utover puten som en vifte.

Hun er fraskilt, barnløs, og har en godt betalt jobb som tillater henne å være på kontoret bare tre ganger i uken. Det er tjuesju år mellom dem, men ingen forskjeller i temperament og smak og behag. Av og til opplever han henne som et speilbilde av ham selv, at de er tvillingsjeler bare skilt av ulikt kjønn. Men det er ting ved henne som han ikke liker. Hun er for krevende, hun maser alltid om å få diamant- og gullsmykker. Hun klager på alt, fra hjemmet sitt til været. Og hun er fryktelig hissig, en gang skal hun ha gitt sin tidligere arbeidsgiver en ørefik da han prøvde seg på henne. Men prestasjonene hennes i sengen oppveier disse manglene til overmål. Han liker å tro at han er en like god elsker. Seksti år gammel er han fortsatt viril. Høy og lyshudet, med håret i behold (han farger det omhyggelig hver fortende dag), vet han at kvin ner fortsatt synes han er tiltrekkende. Men han lurer på hvor lenge han kan holde på Rita, når de sporadiske parfymeﬂaskene og perle smykkene han gir henne, ikke lenger vil hindre henne i å falle for en yngre, rikere og mektigere mann. Til det skjer, er han tilfreds med disse stjålne ettermiddagene to ganger i uken.

Rita famler under hodeputen og finner frem en pakke Virginia Slims og en lighter. Hun tenner drevent en sigarett, tar et trekk og blåser ut en røykring som straks bli sugd inn av AC-en. «Fikk du billetter til forestillingen på tirsdag?» spør hun.

«Hvilken forestilling?»

«Den hvor de vil kontakte Mahatma Gandhis ånd på fødselsdagen hans.»

Mohan ser skeptisk på henne. «Når begynte du å tro på sånn humbug?»

«Seanser er ikke humbug.»

«For meg er de det. Jeg tror ikke på gjenferd og ånder.»

«Du tror ikke på Gud heller.»

«Nei, jeg er ateist. Har ikke vært i et tempel på tretti år.»

«Nå ja, det har ikke jeg heller, men jeg tror iallfall på Gud. Og de sier at Aghori Baba er et dyktig medium. Han kan virkelig snakke med ånder.»

«Pøh!» utbryter Mohan Kumar hånlig. «Babaen er ikke noe me dium. Han er bare en sjofel tantrapraktiker⁶ som antakelig spiser menneskekjøtt. Og Gandhi er ikke noen internasjonal popstjerne. For himme lens skyld – han er nasjonens far. Han fortjener større respekt.»

«Hva er respektløst med å kontakte ånden hans? Jeg er glad for at et indisk selskap gjør det, heller enn at et eller annet utenlandsk firma gjør Gandhi til et varemerke, som basmatiris. La oss gå dit på tirsdag, skatt.»

Han ser henne inn i øynene. «Hvordan vil det ta seg ut for en tidligere regjeringssekretær å bli sett på noe så suspekt som en seanse? Jeg må tenke på omdømmet mitt.»

Med en liten latter sender Rita en ny røykring virvlende mot taket. «Dersom du ikke synes det er noe galt med å ha disse stevnemøtene med meg, selv om du har kone og en voksen sønn, skjønner jeg ikke hvorfor du ikke kan gå på den forestillingen.»

Hun sier det lett, men det svir. Han vet at hun ikke ville sagt noe sånt for et halvt år siden, da han fortsatt var regjeringssekretær. Og det går opp for ham at elskerinnen hans også har forandret seg. Til og med sexen var annerledes nå, som om Rita holdt igjen i vissheten om at hans makt til å skaffe henne fordeler var mindre, om ikke helt forsvunnet.

«Hør her, Rita, jeg vil altså ikke gå dit,» sier han med såret stolthet mens han tar på seg jakken. «Men hvis du absolutt vil overvære seansen, skaffer jeg deg adgang.»

«Hvorfor insisterer du på å kalle det en seanse? Bare tenk på det som en forestilling. Som en kinopremiere. Alle vennene mine skal dit. De sier at det blir en side 3-begivenhet⁷. Jeg har til og med kjøpt en ny chiffonsari å ha på meg den kvelden. Kom igjen, vær litt sporty, skatt,» surmuler hun.

Han vet at Rita står på sitt. Når hun har bestemt seg for noe, er det vanskelig å avlede henne, det fikk lommeboka hans svi for med tanzanitt-anhenget hun forlangte på 32-årsdagen sin.

Han gir seg. «Ja vel, jeg skaffer adgang for to. Men ikke gi meg skylden hvis du blir kvalm av Aghori Baba.»

«Det skal jeg ikke!» Rita reiser seg opp og kysser ham.

Så fem på halv åtte den 2. oktober stiger Mohan Kumar motvillig ut av sin Hyundai Sonata med sjåfør, utenfor Siri Fort Auditorium.

Stedet for begivenheten likner en beleiret festning. En mengde politi folk med skjold og batonger gjør sitt beste for å kontrollere en opprørsk mengde som skriker sinte slagord og bærer ulike plakater: «NASJONENS FAR ER IKKE TIL SALGS», «AGHORI BABA ER EN SVINDLER», «BOIKOTT UNITED ENTERTAINMENT», «GLOBALISERING ER ONDSKAP». På den andre siden av gaten står tv-kameraer oppstilt på rekke og rad og filmer alvorlige nyhetsankre som kortpustet rapporterer direkte.

Mohan Kumar dytter seg gjennom mengden med den ene hånden påpasselig mot lommeboka i innerlommen på den kremhvite lindressen. Rita følger etter ham på stiletthæler, slank og vakker i svart chiffonsari og stram bluse.

Han kjenner igjen Indias mest kjente tv-reporter, Barkha Das, som står rett foran inngangsporten i smijern. «Det høyest aktede navnet i de indiske lederes parnass er Mohandas Karamchand Gandhi, eller Bapu, som han kjærlig blir kalt av millioner av indere,» sier hun inn i en håndholdt mikrofon. «United Entertainments planer om å oppnå kontakt med hans ånd på fødselsdagen hans har vakt sinne over hele landet. Familien til Mahatma Gandhi har kalt det en nasjonal skam. Men høyesterett har nektet å gripe inn, og det later til at selv dette helligste av navn vil bli ofret i dag, på den kommersielle grådighetens alter. Den smakløse seansen vil virkelig finne sted.» Hun kniper munnen sammen og skjærer en grimase som er velkjent for publikum i beste sendetid.

Mohan Kumar nikker enig uten å åpne munnen, idet han skynder seg forbi inngangen og stiller seg i den lange køen som slynger seg gjennom metalldetektoren i inngangsdøren.

Mohan betrakter alle de ivrige, forventningsfulle ansiktene rundt seg, og føler seg litt uvel. De lettroendes umettelige trang til å bli rundlurt slutter aldri å forbause ham. Det ergrer ham å stå i den langsomme køen, noe han ikke har gjort de siste trettisju årene.

Etter endeløs venting mens billetten hans er blitt gransket av tre forskjellige kontrollører, og han selv skannet etter våpen og metaller, blir mobiltelefonen hans midlertidig konfiskert. Omsider får Mohan Kumar tillatelse til å gå inn i den strålende opplyste foajeen utenfor salen. Livrékledde servitører svever rundt med alkoholfrie drinker og vegetarkanapeer. I det borterste hjørnet sitter en gruppe sangere med beina i kors på et podium og synger «Vaishnav Janato», Mahatma Gandhis yndlingsbhajan⁸, til akkompagnement av tabla og harmonium. Han lysner da han får øye på ﬂere kjente personer i mengden – riksrevisoren, en visepolitidirektør, fem eller seks parlamentsmedlemmer, en tidligere cricketspiller, formannen i golflubben og en god del journalister, forretningsmenn og byråkrater. Rita forlater ham for å snakke med venner fra selskapslivet, som hilser hverandre med små utrop fulle av påtatt glede og overraskelse.

Den middelaldrende innehaveren av en tekstilfabrikk, som Mohan Kumar en gang har innkassert en solid bestikkelse fra, går forbi ham idet han omhyggelig unngår øyekontakt. For et halvt år siden ville den fyren ha logret for meg, tenker han bittert.

Det varer enda et kvarter før dørene til salen går opp og en plassanviser geleider ham til forrest i salen. Han har fått de aller beste plas sene, midt på første rad, takket være et IT-selskap der han sitter i sty ret. Rita ser behørig imponert ut.

Salen fylles raskt med Delhis glitrende fiff. Mohan kikker på folk rundt seg. Damene ser vulgære ut i silkebrokade og med permanentkrøller, mennene litt latterlige i sine Fabindia kurtaer⁹ og Nagra jutier¹⁰.

«Der ser du, skatt, jeg sa at alle som er noe, kom til å være her.» Rita blunker til Mohan.

Publikum hoster og rører urolig på seg mens de venter på at forestillingen skal begynne, men ﬂøyelsforhenget foran scenen nekter å gli opp.

Klokken halv ni, en halvtime etter planen, dempes lysene. Snart ligger salen i et spøkelsesaktig mørke. Teppet går opp til toner fra en sitar. En enkelt prosjektør lyser opp scenen, som er naken bortsett fra en stråmatte på gulvet. Foran matten ligger en rekke gjenstander – en enkel spinnrokk, et par briller, en spaserstokk og en brevbunke. Et enkelt banner i bakgrunnen er prydet med den blå og hvite logoen til United Entertainment.

En velkjent baryton drønner fra store, svarte høyttalere på hver side av scenen. «God aften, mine damer og herrer. Jeg er deres vert i kveld, Veer Bedi. Ja, den samme Veer Bedi som møter dere på det hvite lerretet. Dere kan ikke se meg stå foran dere, men dere vet at jeg så avgjort er her, bak scenen. Slik er også ånder. Dere kan ikke se dem, men de er overalt rundt oss.

Om et par minutter skal vi få komme i kontakt med den mest berømte ånden av alle, mannen som egenhendig endret historiens gang i det tjuende århundret. Mannen om hvem Einstein sa: ’Kommende generasjoner vil knapt tro at et sånt menneske av kjøtt og blod har vandret på jorda.’ Ja, jeg snakker om ingen ringere enn Mohandas Karamchand Gandhi, vår elskede Bapu, som ble født på nøyaktig denne dagen i året 1869.

Bapu led martyrdøden nesten seks tiår senere, ikke mer enn noen kilometer herfra, men i dag blir han levende igjen. Dere vil med egne ører få høre Mahatma Gandhi tale gjennom Baba Aghori Prasad Mishra, et internasjonalt anerkjent medium. Aghori Baba besitter siddhi¹¹, den guddommelige kraften ervervet gjennom yoga som lar utøveren ferne sløret mellom denne verdenen og den neste, og snakke med ånder.

Jeg vet at det finnes skeptikere blant publikum som tenker at dette møtet med Bapu er svindel. Jeg var også en vantro tidligere. Men ikke nå lenger. La meg få fortelle dere noe personlig.» Veer Bedis stemme blir lav og fortrolig. «For fem år siden mistet jeg min søster i en bilulykke. Vi sto hverandre svært nær, og jeg savnet henne forferdelig. For to måneder siden kom Baba Aghori Prasad Mishra i kontakt med henne. Gjennom ham snakket jeg med min søster, og fikk kunnskap om hennes ferd til det hinsidige. Det var en utrolig opplevelse som har forandret meg totalt. Og derfor vil jeg personlig innestå for Aghori Baba. Jeg kan forsikre dere om at det dere blir vitne til her i dag, er noe dere bare vil oppleve én gang i livet, og det vil forandre dere for alltid.»

Det lyder samtykkende mumling fra publikum.

«Som dere vet, ville vi svært gjerne hatt Mahatma Gandhis familie sammen med oss her i dag, men de har valgt å ta avstand fra denne viktige begivenheten. Ikke desto mindre har vi mektige velgjørere som kjente mahatmaen godt. De har lånt oss gjenstander som tilhørte ham, og som dere ser utstilt midt på scenen. Der er charkhaen av tre, spinnrokken som han brukte for å spinne khadistoffet¹² han all tid gikk kledd i. Ved siden av ligger yndlingsstokken hans. Så et par av de velkjente, runde brillene, og brevbunken inneholder brev skrevet av den store mahatmaen selv.

Før jeg ber Baba Aghori Prasad Mishra komme inn på scenen, la meg få minne dere om etiketten for seansen. Det er et kritisk og ømtålig øyeblikk når ånden kommer inn i mediet. Da bør det ikke forekomme støy eller forstyrrelser av noen art. Det er derfor dere ikke har fått ta med mobiltelefonene inn. Vennligst vær fullstendig stille under hele forestillingen. På vegne av United Entertainment vil jeg også gjerne få takke kveldens sponsorer – Solid Toothpaste, for friske, hvite tenner, og Yamachi Motorycles, full fres! Jeg takker også vår mediekontakt, City Television, som sender denne begivenheten direkte til millioner av seere i India og over hele verden. Her tar vi en kort reklamepause, men ikke gå noe sted, for når vi er tilbake, vil Baba Aghori Prasad Mishra stå på scenen.»

Publikum gir seg til å prate. En sier høyt: «Jeg ser døde mennesker,» noe som følges av en god del fnising. Munterheten holder seg en stund, før den dempes under vekten av nervøs forventning.

Veer Bedis stemme lyder igjen etter nøyaktig fem minutter. «Velkommen tilbake til United Entertainments Et møte med Bapu. Nå er tiden inne, mine damer og herrer, for det dere har ventet åndeløst på. Legg hånden på hjertet, for dere vil bli vitne til det mest forbløffende i menneskehetens historie. Jeg vil nå be Baba Aghori Prasad Mishra komme inn på scenen.»

En maskin sender ut tørris over scenen, så atmosfæren blir enda mer overnaturlig. Gjennom tåken kommer en uklar skikkelse til syne, kledd i hvit dhoti ¹³ og safrangul kurta. Baba Aghori Prasad Mishra viser seg å være en slank, gjennomsnittlig høy mann. Han ser ut til å befinne seg sist i 40-årene, med en mørk hårknute på toppen av hodet, tett, svart skjegg og gjennomborende, brune øyne. Han likner en mann som har sett verden, en mann som har overvunnet all frykt.

Babaen går til kanten av scenen og bukker for publikum, idet han legger håndﬂatene mot hverandre. «Namaste¹⁴,» sier han. Stemmen er lav og mild. «Jeg heter Aghori Prasad Mishra. Jeg vil ta dere med på en reise. En åndelig oppdagelsesreise. La oss begynne med noe som står i vår helligste bok, Gita. Det finnes to eksistenser i verden: den forgjengelige og den uforgjengelige. Alle skapningers fysiske legeme er forgjengelig, men atma, sjelen, er uforgjengelig. Våpen biter ikke på sjelen, ild får den ikke til å brenne, vann gjør den ikke våt, og vind gjør den ikke tørr. Sjelen er evig, den gjennomsyrer alt og er uforanderlig, urørlig og udødelig.

Men det aller viktigste ved sjelen, og her vil jeg sitere Bhagavad Gita igjen, er at akkurat slik lufta tar duften fra en blomst, tar sjelen de seks sansene fra kroppen når døden inntreffer. Med andre ord fortsetter den å kunne høre, føle, se, smake, lukte og tenke. Det er derfor det er mulig å kommunisere med en sjel.

Ved den allmektiges nåde har jeg vært i stand til å komme i kontakt med mange sjeler i årenes løp. Men ingen har berørt meg så dypt som ånden til Mahatma Gandhi. Selve ordet ’Mahatma’ betyr ’Store sjel’. Bapu har veiledet meg i min åndelige utvikling de siste fem årene. Jeg føler hans nærvær hvert eneste våkne øyeblikk. Så langt har dette forblitt en privat dialog mellom mahatmaen og meg. I dag vil jeg dele hans velsignelse med hele verden. Så det er en avgjørende reise vi legger ut på i dag. Sjelens reise. Men også en håpets reise. For ved reisens slutt vil dere vite at døden ikke er slutten på livet, men begynnelsen på et nytt liv. At vi er evige og udødelige.

Jeg vil nå innlede min meditering. Snart vil Bapus ånd komme inn i meg og snakke gjennom meg. Jeg ber dere alle lytte oppmerksomt til budskapet Bapu gir oss i dag. Men husk, hvis kommunikasjonen blir brutt underveis, gjør det stor skade, både på ånden og på meg. Så som Veer Bedi sahib¹⁵ har sagt til dere, vær så inderlig snille å opprettholde total ro.»

Tørrismaskinen setter i gang igjen, og en tett tåkesky skjuler Baba et øyeblikk.

Da tåken løser seg opp, sitter Baba med beina i kors på matten og messer på et språk som likner, men ikke er, sanskrit. Prosjektørlyset skifter fra hvitt til rødt. Messingen toner langsomt ut, og Baba lukker øynene. Det hviler en alvorstung ro over ansiktet hans. Han blir helt stille, som i transe.

Brått stråler et lysskjær opp på scenen, og litt hvit røyk siver utover i salen. Publikum gisper.

«Kinaputt!» fnyser Mohan Kumar.

Like brått begynner spinnrokkens hjul å snurre. Det later til å skje uten fysisk berøring, Baba sitter ﬂere meter fra den. Publikum følger fascinert med mens hjulet snurrer fortere og fortere.

«Må være radiostyrt, med kontrollen i hendene på Veer Bedi,» mum ler Mohan Kumar, men Rita legger ikke merke til det. Hun bøyer seg oppmerksomt forover mens fingrene knuger armlenet.

Mens hjulet fortsetter å snurre, rører spaserstokken og brillene på seg og svever opp fra gulvet. De stiger høyere og høyere mot taket i en synkronisert, overnaturlig duett i strid med tyngdekraften. Vantro gisp lyder fra forsamlingen.

Mohan Kumar får en prikkende følelse i håndﬂatene. «Usynlige tråder i taket,» mener han, men stemmen mangler overbevisning. Rita bare måper.

Like brått som den begynte, slutter rokken å snurre. Spaserstokken faller klaprende ned. Brillene treffer gulvet og blir knust.

Så følger en lang pause, og et øyeblikk tror Mohan at Baba har sovnet. Så begynner kroppen hans å riste ukontrollert, som om han har høy feber.

«Å Gud, jeg orker ikke å se på dette,» jamrer Rita. Akkurat da lyder en stemme som er helt ulik noe Mohan har hørt før.

«Jeg ber ydmykt om unnskyldning for at det har tatt så lang tid å komme til dette stedet,» sier stemmen. «Og dere vil nok akseptere unnskyldningen når jeg forteller dere at jeg ikke er ansvarlig for forsinkelsen, og heller ikke er noen menneskelig makt det.»

Stemmen er skurrende, men likevel merkelig gripende, klar, sterk og så androgyn at det er umulig å si om den tilhører en mann eller en kvinne. Den kommer fra leppene til Aghori Baba, selv om den ikke later til å være hans.

Dødsens stillhet hviler over publikum. De føler en overnaturlig makts nærvær, som de hverken kan se eller helt ut forstå.

«Ikke se på meg som et dyr på utstilling. Jeg er en av dere. Og i dag vil jeg snakke til dere om urettferdighet. Ja, urettferdighet,» fortsetter stemmen. «Jeg har alltid sagt at Ikkevold og Sannhet er som mine to lunger. Men ikkevold bør aldri bli brukt som et skjul for feighet. Det er den tapres våpen. Og når urettferdighetens og undertrykkelsens krefter ser ut til å seire, er det den tapres plikt å –.»

Før setningen er fullført, blir bakdøren i salen revet opp og en mann med skjegg i løs, hvit kurta-pyjamas stormer inn. Det lange, svarte håret er bustete, og øynene skinner unaturlig sterkt. Han styrter mot scenen, etterfulgt av et par politimenn som vifter med batonger. Aghori Baba blir stille i møte med denne plutselige forstyrrelsen.

«Dette er avskyelig!» roper mannen da han når scenekanten og befinner seg rett foran Mohan Kumar. «Hvordan våger dere å vanære minnet til Bapu med denne kommersielle farsen? Bapu er vår arv. Dere gjør ham til et tannpastamerke og en sjampo!» roper han sint til Aghori Baba.

«Vær så snill å roe deg ned. Ikke bli så opphisset.» Veer Bedi dukker opp på scenen som kaninen til en tryllekunstner. «Vi tar en kort reklamepause mens vi rydder opp i dette,» erklærer han ut i lufta.

Den protesterende mannen bryr seg ikke om ham. Han stikker en hånd innenfor kurtaen og tar frem en svart revolver. Med et fast grep retter han den mot Aghori Baba. Veer Bedi svelger tungt og trekker seg raskt tilbake i kulissene. Politimennene virker handlingslammet. Pub likum er som bedøvet.

«Du er verre enn Nathuram Godse¹⁶,» sier den skjeggete mannen til Aghori Baba, som fortsatt har lukkede øyne, selv om brystkassen beveger seg tungpustet. «Godse drepte bare Bapus legeme. Men du skjender hans sjel.» Uten mer om og men skyter han sadhuen¹⁷ med tre skudd.

Lyden av skuddene braker gjennom salen som en kjempebølge. Scenen lyser opp enda en gang, og Aghori Babas hode synker ned på brystet hans, den safrangule kurtaen blir rød.

Kaos bryter løs i salen. Skrikene beveger seg ned midtgangen mens folk styrter panisk mot utgangen. «Hjelp, Mohan!» hyler Rita da hun blir dyttet ned av setet i trengselen. Hun prøver tappert å få tak i håndvesken sin, men blir sugd inn i mengden som strømmer mot døren som en rasende elv.

Mohan Kumar sitter fortsatt på plassen sin, fortumlet og fortapt, da han merker noe røre ved ansiktet sitt. Det er mykt som bomull, men likevel slimete, som buken til en slange. «Ja, la oss gå,» sier han åndsfraværende til Rita, som ikke lenger er å se. Men før han får lukket munnen, trenger fremmedlegemet lynraskt inn mellom leppene hans. Han svelger og merker at det glir ned i halsen og etterlater seg en bitter smak på tunga, lik den ubehagelige ettersmaken når en svelger et insekt. Han spytter noen ganger og forsøker å bli kvitt bitterheten. Hjertet ﬂimrer litt, som i protest, og så står plutselig hele kroppen hans i brann. En pulserende, dunkende kraft spraker gjennom ham, fra hjernen og helt ned til føttene. Han vet ikke om den kommer utenfra eller innenfra, fra over eller under ham. Den har ikke noe fast sentrum, men feier alt med seg som en malstrøm, til den trenger inn til hans innerste kjerne. Han rister som i et anfall av galskap. Og så begynner smerten. Han kjenner et kraftig slag mot hodet, en butt nål blir stukket inn i hjertet hans, og svære hender famler rundt på brystet hans og klemmer sammen innvollene. Smerten er så uutholdelig at han tror han kommer til å dø. Han skriker av smerte og frykt, men lyden forsvinner i alt bråket i salen. Alt han ser er bevegelser som ﬂyter sammen, mens folk hyler og faller og snubler over hverandre. Så mister han bevisstheten.

Da han åpner øynene, er salen stille og tom. Aghori Babas livløse kropp ligger sammensunket på stråmatten og ser ut som en liten knaus i et hav av blod. Parkettgulvet er fullt av sko: joggesko, sandaler og høyhælte pumps, og noen dunker ham i skulderen. Han snur seg rundt og får se en politimann med batong stirre på seg.

«Hei, mister, hva gjør du her? Har du ikke sett hva som har skjedd!» bjeffer konstabelen.

Han ser uforstående på ham.

«Er du dum? Hvem er du? Hva heter du?»

Han åpner munnen, men har problemer med å snakke. «Jeg… jeg… jeg… he… ter …»

«Ja, hva heter du? Fortell meg det,» gjentar politimannen utålmodig.

Han vil si «Mohan Kumar», men ordene nekter å komme ut. Det føles som om fingre trykker mot strupehodet hans og omformer stemmebåndene, legger ordene hans i lenker. De vrir seg i halsen hans, blir knust og gjort til en annens. «Jeg heter Mohan… Mohandas Karamchand Gandhi,» hører han seg selv si.

Konstabelen løfter batongen. «Du ser ut som en skikkelig fyr. Dette er ikke tidspunktet for spøk. Jeg spør deg igjen. Hva heter du?»

«Jeg fortalte deg det. Jeg heter Mohandas Karamchand Gandhi.» Ordene kommer lettere denne gangen, tryggere og sikrere.

«Din drittsekk, prøver du å tøyse med meg? Hvis du er Mahatma Gandhi, så er jeg faren til Hitler.» Med et grynt smeller politimannen batongen i skulderen på Mohan Kumar. Skulderen eksploderer i smerte, og det siste han hører før han mister bevisstheten igjen, er en hylende politisirene.

3
Skuespillerinnen

26. mars

Det er hardt å være filmgudinne. For det første må man se fantastisk ut bestandig. Man kan ikke prompe, ikke spytte og for all del ikke gjespe. Da vil ens eget, vidåpne gap i neste nå stirre mot en fra de glansede sidene i Maxim eller Stardust. For det andre kan man ikke gå noe sted uten en horde i hælene. Men det verste med å være en berømt skuespiller er at man blir narret til å svare på de utroligste spørsmål.

Ta for eksempel det som skjedde i går på ﬂyet hjem fra London. Jeg var nettopp kommet inn på første klasse på Air India 777, iført min nyeste, ﬂaskegrønne Versace-jakke over jeans med naglebelte, og mørke Dior-briller. Jeg satte meg i setet mitt – 1A som alltid – og la krokodilleskinnsvesken fra Louis Vuitton i setet ved siden av meg – 1B, ledig som alltid. Helt siden den uheldige episoden på ﬂyet til Dubai, da en full passasjer prøvde å klå på meg, får jeg produsentene mine til å bestille og betale for to seter på første klasse, ett til meg og ett for at jeg skal få være i fred. Jeg sparket av meg blahnikene¹⁸, fant frem iPoden, stakk inn øreproppene og slappet av. Jeg har oppdaget at å sitte med ørepropper er den beste måten å holde unna ekle fans og ﬂyvertinner og piloter på autografakt. Øreproppene lar meg betrakte omgivelsene uten at jeg behøver å forholde meg til dem.

Så der satt jeg, fordypet i mitt private digitale økosystem, da ﬂyvertinnen kom anstigende med en kvinne og en liten gutt på slep.

«Jeg beklager å forstyrre deg, Shabnamji¹⁹,» begynte ﬂyvertinnen, slik de gjør når de vil overtale en passasjer til å gjøre dem en tjeneste, som å ﬂytte seg til et annet sete. «Mrs Daruwala her har noe svært viktig å fortelle deg.»

Jeg glodde på Mrs Daruwala. Hun så ut akkurat som parser²⁰-kvinnene på film – stor, lys og rødmusset. Hun hadde på seg en rosa sari og luktet talkum. Avgjort økonomiklasse.

«Shabnamji, åh, Shabnamji, for en ære for oss å møte deg,» sa hun overstrømmende med syngende stemme.

Jeg satte opp et høﬂig, men avmålt uttrykk, det som er ment å overbringe: «Jeg er ikke interessert i deg, men tolererer deg, så fatt deg i korthet.»

«Dette er sønnen min, Sohrab.» Hun pekte på gutten, som var kledd i en blå dress som satt dårlig, og til og med tversoversløyfe. «Sohrab er din største fan i hele verden. Han har sett hver eneste én av filmene dine.»

Jeg hevet øyenbrynene. Halvparten av filmene mine er merket voksenfilm. Så enten løy moren, eller så var gutten dverg.

Ansiktet til Mrs Daruwala ble alvorlig. «Dessverre har min kjære Sohrab leukemi. Blodkreft. Vi fikk ham behandlet ved Sloan-Kettering²¹, men legene har gitt opp nå. De sier at han bare har noen få måneder igjen å leve.» Stemmen brast og tårene begynte å strømme nedover kinnene hennes. Jeg forsto at manuskriptet nå var et annet, og skiftet straks uttrykk til omsorgsfullt og bekymret, det jeg bruker under PR-besøk til kreftpasienter og aids-sykehus.

«Det gjør meg vondt å høre.» Jeg trykket Mrs Daruwalas hånd og smilte oppmuntrende til sønnen. «Har du lyst til å prate med meg, Sohrab? Kanskje du vil sette deg her ved siden av meg?» Jeg ﬂyttet håndvesken fra nabosetet og satte den ved føttene mine.

Sohrab lot seg ikke be to ganger, han plumpet ned på 1B som om han hadde reist på første klasse i hele sitt liv. «Kan du la oss være i fred en stund, mamma?» sa han bydende, i en tone som en sjef som avferdiger sekretæren sin.

«Ja, det er klart, gutten min. Men ikke plag Shabnamji.» Mrs Daruwala tørket tårene og strålte mot meg. «Dette er en drøm som går i oppfyllelse for ham. Bare gi ham noen dyrebare øyeblikk av din tid. Beklager igjen.» Så vagget hun tilbake til setet sitt.

Jeg så på Sohrab, som stirret på meg som en besatt elsker. Det in ten se blikket var nokså urovekkende. Jeg lurte på hva jeg hadde rotet meg borti.

«Og hvor gammel er du, Sohrab?» spurte jeg for å få ham til å slappe av.

«Tolv.»

«Det er en fin alder. Man lærer en masse og har samtidig mye å se frem til, ikke sant?»

«Jeg har ikke noe å se frem til. For jeg blir aldri tretten. Jeg kommer til å være død om en tre måneders tid,» svarte han fullstendig uttrykks løst, uten spor av følelse. Frankenstein kunne ikke ha sagt det bedre.

«Å, si ikke det. Jeg er sikker på at det går bra,» sa jeg og klappet armen hans forsiktig.

«Det går ikke bra,» svarte Sohrab. «Men det spiller ingen rolle. Det som spiller en rolle for meg, er å få vite noe før jeg dør.»

«Å ja, og hva er det du vil vite?»

«Lov at du vil svare.»

«Det er klart. Jeg lover.» Jeg smilte glatt til ham. Det ville bli enklere nå, tenkte jeg. Jeg er proff hva angår å håndtere små beundrere. Alt de vil vite er navnet på yndlingsfilmen min, å få høre om kommende prosjekter og om jeg har planer om å spille sammen med yndlingsskuespillerne deres. «Bare kom igjen, Sohrab.» Jeg knipset med fingrene. «Jeg er klar for spørsmålet ditt.»

Sohrab lente seg mot meg. «Er du jomfru?» hvisket han.

Klarere bekreftelse kunne jeg ikke få på at det var Psycho junior som satt ved siden av meg.

Det var selvfølgelig slutten på samtalen min med den vesle dusten – jeg ba ham øyeblikkelig om å ferne seg. Jeg ga også ﬂyvertinnen en overhaling, noe som sikret at ingen ﬂere dødssyke passasjerer forstyrret meg på resten av turen.

Senere, da raseriet hadde lagt seg, tenkte jeg igjen på Sohrabs spørsmål. Det var plumpt og uhøﬂig, men jeg er sikker på at de tjue millioner inderne som hevder at de er forelsket i meg, ville være like ivrige etter å få høre svaret.

Indiske menn plasserer kvinner i to kategorier – tilgjengelige og util gjengelige. De hellige kuene er deres mødre og søstre. Resten gjøres til gjenstand for kikkerdrømmer og onanifantasier. Enhver jente som går med T-skjorte i dette landet, blir sett på som lettsindig. Jeg blir som oftest sett i ettersittende kostymer, med struttende bryster mot kamera og hofter som vrikker og vugger i takt med en fengende låt. Ikke rart at jeg er blitt beskrevet som den ultimate våte drøm. Og jo mer uoppnåelig jeg virker, jo mer attråverdig blir jeg. De skriver brev til meg med blod og truer med å ta livet av seg hvis jeg ikke sender et signert fotografi. Noen sender meg sæd, i misfargede ﬂekker på papirlommetørklær. Jeg får ekteskapstilbud i ﬂeng, fra landsbyidioter og ensomme kundebehandlere på telefonsentre. Et mannfolkblad har gitt meg stående forespørsel om et nakenbilde og sendt meg en blank sjekk. Selv kvinner sender meg rakhier²² og erklærer at jeg er søsteren deres, i håp om å få min støtte så mennene deres ikke bedrar dem. Førpuber tale jenter skriver smigrende brev til meg om at jeg skal be for dem, så de blir like godt utstyrt som meg.

38–26–36 er mine magiske mål. I silikonens tidsalder representerer jeg naturlig skjønnhet og frodighet. Jeg er ren anatomi, og likevel overskrider tiltrekningskraften mine vitale mål. Jeg utstråler en orgastisk sødme som setter menn i brann. De ser ikke meg. De ser bare brystene mine, fortaper seg i dem, mister talens bruk og følger mitt minste vink. Kall det kynisk utnytting av det undertrykte id, eller urettmessig utnyttelse av berømmelse, men det har gitt meg alt jeg ønsker meg av livet, og mer til.

På tross av all omskiftelighet er livet uforgjengelig mektig og vidunderlig. Det sa Friedrich Wilhelm Nietzsche, min mester. Jeg har fått all mulig glede ut av livet de siste tre årene, men oppveier det elendigheten jeg gjennomlevde de nitten årene som gikk forut?

31. mars

I dag var jeg invitert som hovedgjest til et arrangement for å minnes Meena Kumari, «Tragediens dronning», som døde i dag for trettifem år siden. Det var et forferdelig kjedelig program, med de samme pompøse talene man hører under alle minneseremonier, og det fikk meg til å undres. Er en skuespillers personlighet avgrenset av det man ser på lerretet? Filmer er så endimensjonale, bare en strøm av lys, som Jean-Paul Sartre beskrev som «alt, ingenting og alt redusert til ingenting». Hvis jeg skulle dømmes utelukkende etter filmene mine, ville jeg gå over i historien som en tom, glamorøs dukke. Men jeg er mye mer enn en overﬂadisk filmdrøm. Og når dagbøkene mine en gang blir utgitt (med passende redigering, selvfølgelig), vil verden også få vite dette. Jeg har allerede tenkt på en glimrende tittel: En allsidig kvinne: Shabnam-dagbøkene.

19. april

Aishwarya Rai²³ giftet seg i dag. Takk, Gud! Nå forlater hun antakelig filmen. Det betyr en konkurrent mindre for meg. I for plasserte Trade Guide meg som nummer fire i sin årlige Topp 10-liste for kvinnelige hovedroller i indisk film, rett bak Aishwarya, Kareena og Priyanka. Nå er jeg nummer tre.

Men i øynene til mine fans er jeg allerede nummer én. De vet at jeg har kommet så langt i filmbransjen av egen kraft, uten fordelen av å ha vært Miss Universe eller med støtten fra et filmi²⁴dynasti bak meg.

Men uansett er målet mitt for dette året krystallklart:

Å bli nummer én.

Å bli nummer én.

Å bli nummer én.

20. mai

Det har vært et fryktelig bråk i leiligheten min helt siden i morges. Et team på seks arbeidsfolk i blå kjeledresser har invadert soverommet og badet mitt og er fast bestemt på å ødelegge all fred. Bhola har overoppsyn med dem, og roper instrukser som en annen offentlig byggeleder. Det var hans idé å få montert nye lys på badet, av det innebygde slaget der man ikke ser lyspærene. Det ser ordentlig pent ut, særlig når lysene blir dimmet, som stjerner på nattehimmelen. På soverommet får han erstattet min gamle Firozabad²⁵-lysekrone med en ﬂott ny en i Swarovski-krystall, og samtidig trukket om ledningene.

Jeg må si at jeg er blitt positivt overrasket over Bhola. Et av frynsegodene til berømmelse er oppdagelsen av glemte tanter og onkler, ferne søskenbarn og ukjente nevøer. Bhola er en slik fern slektning. Han dukket opp utenfor leiligheten min en vakker dag, påsto at han var sønn av min tante Jaishree fra Mainpuri²⁶, og tryglet meg om å skaffe ham en filmrolle. Jeg kastet ett blikk på ham og begynte å le. Med det glatte, oljete håret, vommen og bondemanerene virket han bedre egnet til jordbruk enn kultur. Men jeg forbarmet meg over ham og ansatte ham som assisterende sekretær og min egen Fredag, og lovte ham en filmrolle hvis ytelsene hans var tilfredsstillende. Det er to år siden. Jeg tror han til og med selv har gitt opp drømmen om å bli skuespiller, men han har blomstret opp som hjelper. Ikke bare er han nyttig når det gjelder å holde plagsomme tilhengere og autografegere på avstand, han er også ﬂink med elektronikk og datautstyr (en tekno logi jeg føler avstand til). I tillegg har han vist vidunderlig økonomisk innsikt. Litt etter litt har jeg begynt å la ham styre økonomien min, men fortsatt ikke avtalene. Den oppgaven blir ivaretatt av min sekretær Rakeshji, som jeg deler med Rani²⁷.

Bhola har ingen spesiell gave, ikke noe egentlig talent. Han er svært så gjennomsnittlig. Men verden består av vanlige mennesker. Helt vanlige mennesker som har som jobb å tjene det ekstraordinære, det ualminnelige, det strålende…

31. mai

Fingrene mine verker. Jeg er nettopp ferdig med å signere nesten ni hundre brev. Det er et ritual jeg må gjennomføre fire ganger i året, enda en liten pris for stjernestatusen.

Brevene er svar til fans som skriver til meg fra alle verdenshjørner, fra Agra til Zanzibar. Fem tusen brev kommer hver uke, tjue tusen i måneden. Av disse velger min PR-medarbeider, Rosie Mascarenhas, ut omtrent tusen som får personlig svar, noe som består av en standardtekst som forteller hvor lykkelig jeg er for kontakten med mine beund rere, litt blabla om kommende prosjekter, før det avsluttes med mine beste ønsker for helse, lykke og fremgang for mine fans. Brevene er vedlagt et glanset nærbilde – et pent, ærbart til kvinnelige fans og barn, og et småsexy til voksne, mannlige fans. Rosie foreslo å bruke en ferdigtrykt underskrift, så jeg slapp å signere selv, men det gikk jeg ikke med på. Jeg tilhører uansett en uvirkelig filmverden der alt er uekte. Jeg vil at i hvert fall signaturen min er ekte. Jeg tenker på de blussende ansiktene når beundrerne mine åpner brevet og ser fotografiet. På utbruddene av overraskelse og glede. Så blir brevet vist til familie, venner og slektninger. Hele nabolaget vil sole seg i glansen av det en stund. Det vil bli snakket om i dagevis, diskutert, debattert, kysset og grått over. Det blir kanskje fotokopiert, laminert, innrammet og godt mulig til og med tilbedt.

Verkingen i fingrene gir seg.

Som regel åpner ikke Rosie brev som er merket «Personlig» eller «Konfidensielt». De kommer direkte til meg og har gitt meg timevis av god underholdning. India er det mest stjernetilbedende landet i verden. Annethvert menneske vil bli skuespiller, dra til Mumbai og gjøre det stort i Bollywood. Disse håpefulle skriver til meg fra støvete landsbyer og betelnøttsjapper, fra malariabefengte sumpområder til små fiskerlandsbyer. De skriver gebrokken hindi og pidginengelsk, med hakkete setninger og usikker syntaks, bare for å dele drømmene sine med meg og be om råd, hjelp og av og til penger. De ﬂeste brevene har vedlagt fotografier der de smiler kunstig, setter trutmunn og prøver å se innsmigrende ut, og slik presser all sin undring, lengsel, desperasjon og sine forsikringer inn i et bilde de håper vil smelte en produsents hjerte. Men uansett hvor hardt de prøver, avslører den nådeløse kameralinsen grovheten deres. Det plumpe og vulgære i attityden viser ikke bare hvor tåpelige de er, men også hvor ynkelig hjelpeløse.

Jeg synes brevene fra jentene er spesielt urovekkende. Noen av dem er så unge som tretten år. De vil rømme hjemmefra, vende familien ryggen for et øyeblikks berømmelse. De aner ikke hva som skal til, hva det koster å gjøre lykke i Mumbai. Lenge før de fikk prøvespilt, ville de blitt forført av en eller annen snuskete fotograf eller en agent med glatt tunge. De ville havne i et lummert massasjeinstitutt eller et sjuskete horehus. Og de skjøre drømmene om å bli stjerne ville smadres mot det seksuelle slaveriets marerittaktige virkelighet.

Jeg tar lærdom av min egen livshistorie og svarer ikke disse jentene. Ikke vil jeg blande meg inn i de triste livene deres, og jeg har heller ikke makt til å endre deres ulykkelige skjebne. Det er jungelens lov. Bare de best egnede overlever. Resten vil havne i historiens papirkurv. Eller i samfunnets søppelbøtte.

16. juni

Vicky Rai ringte igjen i dag. Han har forfulgt meg de siste to årene. En pest og en plage. Men Rakeshji sier at jeg skal holde meg inne med ham. Han er tross alt en slags produsent, og han har innﬂytelse.

«Hvorfor vil du ikke snakke med meg?» spurte Vicky Rai.

«Fordi jeg ikke har noe å si,» svarte jeg. «Hvordan fikk du tak i det nye mobilnummeret mitt?»

«Jeg vet at du skifter det hver tredje måned. Men jeg har mine kilder. Du har alltid undervurdert min makt, Shabnam. Jeg kan gjøre mye for deg.»

«Som hva da?»

«Som å skaffe deg en National Award. Min far kan trekke i noen tråder på regjeringsplan. Ikke fortell meg at du ikke ønsker deg en National Award. Filmfare Award eller Hero Honda-trofeet er greie nok, men når det kommer til stykket, trakter enhver god skuespiller etter en National Award. Det er den aller høyeste anerkjennelsen.»

«Jeg er ikke så interessert i priser akkurat nå.»

«Nei vel, men hva om jeg tilbyr deg en rolle i den neste filmen min? Den heter Plan B. Jeg har allerede engasjert Akshay til den. Vi starter innspillingen i juni.»

«Jeg har ingen ledig tid i juni. Jeg kommer til å filme i Sveits med Dhawan sahib.»

«Hvis du ikke kan avse en måned, kan du vel avse en kveld? Bare én kveld?»

«Til hva da?»

«Behøver jeg å forklare det? Bare møt meg i Delhi, alt blir ordnet. Eller vil du heller at jeg skal komme til Mumbai?»

«Jeg vil helst at du legger på nå, og ikke plager meg igjen,» sa jeg bestemt og slo av mobilen.

Hva er det den drittsekken tror, at jeg er til salgs? Jeg håper han blir dømt for drapet på Ruby Gill og råtner i fengsel resten av sitt liv.

30. juli

Jay Chatterjee er så frustrerende. Jeg får lyst til å rive meg i håret. Han er utvilsomt bransjens dyktigste regissør, men han er også den mest eksentriske. Han møtte meg i RK-studioene i dag og sa at han hadde bestemt seg for å gi meg en rolle i den nye filmen sin.

Jeg skalv av forventning. En film av Jay Chatterjee betyr ikke bare kjempesuksess, men også en masse priser. Han er Bollywoods Steven Spielberg.

«Hva skal den handle om?» spurte jeg og forsøkte å roe meg.

«Den er om en gutt og en jente,» sa han.

«Hva slags jente?»

«En veldig vakker jente, fra en veldig rik familie,» sa han på den vanlige drømmende måten sin, mens fingrene spilte på et imaginært piano. «La oss kalle jenta Chandni. Chandnis foreldre vil at hun skal gifte seg med sønnen til en fabrikkeier, men så forelsker Chandni seg i en mystisk dagdriver.»

«Så mystisk!» gjentok jeg.

«Ja. K er av denne verden og likevel ikke. Han utstråler makt, en hypnotisk tiltrekningskraft som slår beina vekk under Chandni. Hun blir bergtatt av ham, blir hans slave, og først da går det opp for henne at den fremmede i virkeligheten er Mørkets fyrste.»

«Oi, djevelen selv?»

«Exactement!²⁸ Planen min er å fortelle historien med to stemmer, Chandnis og Ks. Det blir et samspill mellom to historier, den dramatiske spenningen i forholdet mellom dem skal gi fortellingen kraft. Hva tror du?»

Jeg pustet dypt ut. «Jeg synes det er formidabelt. Noe som aldri er sett i indisk film. Det blir et nytt mesterverk fra Jay Chatterjee.»

«Så du er med? Vil du være min Chandni?»

«Avgjort! Når skal vi begynne å filme? Jeg setter av tid til deg med det samme.»

«Vi begynner når jeg har funnet K.»

«Hva mener du?»

Chatterjee holdt inne mens han fingret med det pistrete skjegget sitt. «Jeg mener at jeg vil skape et nytt paradigme for den sinte unge mannen. For K. Jeg har tenkt, hvor lenge kan vi fortsette å gi publikum de samme muskelbuntene som actionhelter, eller sjokoladetrynene som utgir seg for å være romantikkens konger? Folk vil ha forandring, de krever noe nytt. Jeg vil at K skal være en forløper for den forandringen. Han skal være den ultimate kvasihelt. En som har personligheten til både en helt og en skurk. Hard, men likevel myk. Brutal, men likevel øm. Med et utseende som smelter hjertet og et raseri som får det til å gå kaldt nedover ryggen på en.»

«Tror du ikke Salim Ilyasi ville være perfekt for denne rollen?» spur te jeg.

«Som jeg skulle ha sagt det selv,» sa Chatterjee dystert. «Problemet er at Salim nekter å samarbeide med meg.»

«Men hvorfor det?»

«Jeg gjorde den feilen å slenge dritt om velgjøreren hans, Ram Moham mad Tomas, i et intervju.»

«Hva vil du gjøre da?»

«Prøve å finne en annen Salim Ilyasi. Til da må filmen bare vente.» Det var det dummeste jeg hadde hørt. Å utsette en film, ikke fordi den mangler manus, regissør eller penger, men en helt som ikke en gang eksisterer. Men sånn er Jay Chatterjee. Og når han sier vent, venter man. Så jeg venter.

2. august

Neste dag kom det et brev merket «Privat»:

Ærede Shabnam Didi²⁹

Håper du har det bra med Guds nåde. Jeg Ram Dulari rører respektfullt føttene dine. Jeg er Maithil-brahmin³⁰, nitten år gammel fra Gaurai-området i landsbyen Sonebarsa i Sitamarhi og er eneste jente i landsbyen med sjetteklasse-eksamen.

Jeg nå i stor vanskelighet. Svær ﬂom kom til landsbyen vår og druknet alt. Huset og kyrne skylt bort, ærede far og mor døde veldig trist. Jeg reddet av båt til hæren. Først var i veldig dårlig leir med ikke hele telt i Sitamarhi, men nå bor i huset til beste venninne Neelam i Patna.

Jeg vet ikke noe om deg, for i landsby ingen stor kino som i Patna. Men Neelam se masse av dine film og sier jeg din mindre søster. Hun tar fottegrafi med sin kamera og sier jeg sende deg.

Jeg veldig god kokk med mange oppskrift, også gulab jamun³¹ og sooji ka halwa³². Flink til sy også, og strikke hel genser i bare to dager. Siden Maithil-brahmin, lage mat etter regler, vegetar, og all faste og festival passe på.

Vær snill kontakte meg adresse over, og hjelp komme til Mumbai og gi meg seng og mat. Gud velsigne deg.

Rører føtter til alle familieeldre og kjære barn.

Din mindre søster,

Ram Dulari

Det var ikke noe spesielt med innholdet i brevet. Jeg får mengder av slike tilbud fra unge gutter og jenter, som gjerne påtar seg gjeldsarbeid bare for å få bo sammen med meg. Men det vekket min interesse at Ram Dulari kalte seg min yngre søster. Det fikk meg straks til å tenke på min virkelige søster, Sapna, som også måtte være nitten år nå. Hun befant seg antakelig fortsatt i Azamgarh³³ sammen med foreldrene mine, selv om jeg ikke kunne være sikker. Jeg hadde ikke hatt kontakt med henne, eller dem, de siste tre årene. De hadde slettet meg fra livet sitt, men jeg hadde ikke kunnet slette dem fra tankene.

Så jeg tok bildene ut av konvolutten. Det var glansede standardbilder i 10 x15. Jeg så på det første, og falt nesten av stolen. For det var et nærbilde av meg selv som stirret tilbake på meg. De samme store, mørke øynene, lille nesen, brede leppene og runde haken.

Jeg kikket fort på neste bilde. Det viste Ram Dulari som lente seg mot et tre i en billig, grønn sari. Ikke bare ansiktet, men selv kroppsbygningen var helt lik min. Den eneste synlige forskjellen var håret. Hun hadde lange, skinnende svarte ﬂetter, mens mitt hår for øyeblikket er klippet i høyde med haken med en smart, assymetrisk lugg. Men det var en ubetydelig detalj. Jeg så at hun liknet meg på en prikk. Ram Dulari var min Doppelgänger.

Det som slo meg ved fotografiene, bortsett fra den nifse likheten med meg, var den kjensgjerning at Ram Dulari virket så lite selvbevisst. Det var ikke noe kunstferdig eller tilgjort ved henne, hun hadde ikke prøvd å likne meg. Hun var bare skapt slik. Hun virket uvitende om sin egen skjønnhet, og jeg fikk straks en følelse av slektskap med henne. Her var jeg, i en luksuriøs femromsleilighet i Indias ﬂotteste by, og der var hun, en foreldreløs forfulgt av uhell, som bare så vidt greide å overleve i hjertet av Bihar, der forbryterbander streifet fritt omkring. I det øyeblikket bestemte jeg meg for å hjelpe henne. Jeg ville sende Bhola til Patna allerede neste morgen for å hente Ram Dulari til Mumbai, og til meg.

Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre med henne. Jeg har tjenere nok allerede, gode brahminer også. Alt jeg vet er at jeg ikke kan overlate den stakkars jenta til sin skjebne. Jeg kan ikke være en taus tilskuer til hennes lidelse. Så jeg vil gripe inn i hennes skjebne og forandre den.

Men ved å gjøre det, vil jeg forandre min egen?