Originaltittel: O Aleph

© 2010, Paulo Coelho

© 2012, Bazar Forlag
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

This edition was published by arrangements with Sant Jordi Asociados, Barcelona, Spain. All rights reserved.

Oversatt av Grete Skevik

Omslagsdesign: Bazar Forlag

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 978-82-8087-486-3

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

O Maria, unnfanget uten synd,

be for oss som vender oss til deg!

Amen.

En mann av høy ætt

skulle dra til et land langt borte

for å bli anerkjent som konge og

deretter vende tilbake.

LUKAS, 19:12

Til J., som får meg til å fortsette

Til S.J., som er med meg og beskytter meg

Til Hilal, for tilgivelsen i kirken i Novosibirsk

Alef var to eller tre centimeter i diameter,

men hele Universet var der, uten at det

minsket i omfang. Hver eneste ting … var uendelig,

for jeg så den klart fra alle universets kanter.

JORGE LUIS BORGES, ALEPH

Du kjenner alt; jeg kan ikke se.

Jeg tror ikke mitt liv blir forgjeves,

Jeg vet vi skal møtes igjen

I en slags guddommelig evighet.

OSCAR WILDE

Konge i mitt eget rike

Nei!

Enda et ritual? På nytt tilkalle de usynlige kreftene for at de skal vise seg i den synlige verden? Hva har det å gjøre med den verden vi lever i nå? De unge kommer ut av universitetet og får ikke jobb. De gamle kommer i pensjonsalderen og har ikke penger til noe. De voksne har ikke tid til å drømme – fra 8 om morgenen til 5 om ettermiddagen strever de for å forsørge familien og for å betale utdanningen til barna sine. De sliter med det vi alle kjenner som «den harde virkeligheten».

Verden har aldri vært så delt som den er nå: religiøse kriger, folkedrap, manglende respekt for kloden, økonomiske kriser, depresjon, fattigdom. Alle vil ha umiddelbare løsninger på noen av verdens problemer, eller iallfall sine egne. Men etter hvert som vi nærmer oss fremtiden, begynner det hele å se mørkere ut.

Og hva med meg, som ønsker å fortsette i en åndelig tradisjon som har røtter i en fjern fortid, langt borte fra nåtidens mange utfordringer?

* * *

JEG ER SAMMEN MED J., som jeg kaller min mester, selv om jeg begynner å tvile på det, og vi går i retning av det hellige eiketreet som i over 500 år har stått der uanfektet og meditert over menneskenes lidelser. Treets eneste bekymring er å gi fra seg bladene om vinteren og få dem tilbake igjen om våren.

Jeg er lei av å skrive om mitt forhold til J., min veiviser i Tradisjonen. Jeg har et titalls dagbøker fulle av notater fra samtalene våre, som jeg aldri leser på nytt. Siden jeg ble kjent med ham i Amsterdam i 1982, har jeg lært å leve og glemt det igjen hundrevis av ganger. Når J. lærer meg noe nytt, tror jeg at det er akkurat det skrittet som mangler for å nå toppen av fjellet, noten som gir grunnlaget til en hel symfoni, bokstaven som oppsummerer boken. I perioder er jeg euforisk, så glir det etter hvert over. Enkelte ting blir lærdom for livet, men de fleste øvelsene, erfaringene og det jeg lærer, forsvinner til slutt i et sort hull. Det virker iallfall slik.

* * *

BAKKEN ER VÅT, jeg kan se at joggeskoene som jeg for et par dager siden gjorde så omhyggelig rene, kommer til å bli fulle av gjørme etter noen få skritt til – uansett hvor forsiktig jeg trår. Å søke etter visdom, åndelig fred og kjennskap til de synlige og usynlige virkelighetene er allerede blitt en rutine, og gir ikke lenger resultater. Da jeg var 22, ga jeg meg hen til læren om magi. Jeg forsøkte forskjellige retninger, i flere viktige år gikk jeg langs kanten av stupet, jeg snublet og falt, ga opp og fant veien tilbake. Den gang tenkte jeg at når jeg ble 59, ville jeg være nær paradiset og den absolutte sinnsroen jeg synes å se i smilet til buddhistmunkene.

Men slik ble det ikke, jeg føler tvert imot at jeg er fjernere enn noensinne. Jeg har ikke ro i sinnet; det hender at jeg utkjemper store konflikter med meg selv som kan vare i månedsvis. Og de få gangene jeg klarer å trenge inn i erkjennelsen av en magisk virkelighet, varer det bare i få sekunder. Nok til å vite at det eksisterer en annen verden, og nok til å bli frustrert fordi jeg ikke klarer å ta inn alt det jeg lærer.

Vi er fremme.

Når vi er ferdige med ritualet, skal jeg ha en alvorlig prat med ham. Vi legger hendene våre på stammen til det hellige eiketreet.

* * *

J. FREMSIER EN BØNN SOM SUFIENE PLEIER Å BE:

«Å Gud, når jeg lytter til dyrenes stemmer, trærnes rasling, vannets mumling, fuglenes kvitring, vindens nynning eller tordenens drønn, erkjenner jeg i dem et bevis for Din enhet; jeg føler at Du er den allmektige, allvitenheten, den høyeste visdom, den høyeste rettferdighet.

Å Gud, jeg erkjenner deg i prøvene jeg gjennomgår. Tillat meg, Gud, at Din tilfredsstillelse blir min tilfredsstillelse. At jeg blir Din glede, gleden som en far føler for en sønn. Og at jeg tenker på Deg med ro og besluttsomhet, selv når det er vanskelig å si at jeg elsker Deg.»

I dette øyeblikket pleide jeg i et flyktig sekund – men det var nok – å føle Den Eneste som beveger solen og jorden og holder stjernene på plass. Men i dag vil jeg ikke snakke med universet; jeg nøyer meg med svarene fra mannen ved siden av meg.

* * *

HAN TAR HÅNDEN BORT fra eikestammen, og jeg gjør det samme. Han smiler til meg, og jeg smiler tilbake. Vi går stille og uten hastverk hjem til meg, setter oss på verandaen og drikker kaffe, fremdeles uten å snakke.

Jeg betrakter det gigantiske treet midt i hagen, det har et bånd rundt stammen etter en drøm jeg hadde. Jeg befinner meg i landsbyen Saint Martin i de franske Pyreneene, i et hus som jeg allerede angrer på å ha kjøpt. Huset endte med å eie meg, det krevde at jeg var tilstede så ofte som mulig, for det hadde behov for at noen tok seg av det, for å bevare energien som var der.

Jeg kommer ikke videre, sier jeg. Som alltid går jeg i fellen ved å være den første til å snakke. – Jeg tror jeg har nådd min egen grense.

Så interessant. Jeg har alltid forsøkt å finne mine grenser, og til nå har jeg aldri klart å komme så langt. Men universet mitt samarbeider ikke mye, det fortsetter å vokse og hjelper meg ikke til å bli ordentlig kjent med det, sier J. provoserende.

Han er ironisk. Men jeg fortsetter.

Og hva bringer deg hit i dag? Ønsker du å prøve å overbevise meg om at jeg tar feil, som alltid? Si hva du vil, men vær klar over at ord ikke kommer til å endre noe. Jeg har det ikke bra.

Det er akkurat derfor jeg kom hit i dag. Jeg har lenge hatt en anelse om hva som skjer. Men det finnes alltid et riktig øyeblikk for å gjøre noe, sier J., og tar en pære fra bordet og dreier den mellom hendene. – Hvis vi hadde snakket sammen tidligere, ville du ikke ha vært moden. Hvis vi hadde ventet med å snakke, ville du ha råtnet.

Han tar en bit av den saftige frukten. – Perfekt. Det rette øyeblikk.

– Det er mye jeg lurer på. Og det som plager meg mest, er at jeg tviler på min tro, fortsetter jeg.

– Flott. Det er tvilen som driver mennesket fremover.

Som alltid har han gode svar og gode tankebilder, men i dag virker de ikke.

Jeg skal si deg hva du føler, fortsetter J. – At alt du har lært, ikke har slått røtter. At du er i stand til å trenge inn i magiens univers, men at du ikke klarer å holde deg der. At alt dette kanskje ikke er mer enn en livlig fantasi som mennesket skaper for å holde dødsangsten på avstand.

Mine spørsmål går dypere, de gjelder tro. Jeg er bare sikker på én ting: det finnes et parallelt univers, et åndelig univers som griper inn i den verdenen vi lever i. Bortsett fra det, alt det andre – hellige bøker, åpenbaringer, veivisere, manualer, seremonier – alt det virker absurd. Og det verste er at det ikke har varig virkning.

– Jeg skal fortelle hva jeg har følt, fortsetter J. – Da jeg var ung, ble jeg fascinert av alle de tingene som livet hadde å by på. Jeg trodde at jeg kunne klare å oppnå hver og en av dem. Da jeg giftet meg, måtte jeg velge en vei å slå inn på, for å kunne forsørge kvinnen jeg elsker og barna mine. Da jeg var 45, etter at jeg var blitt en fremgangsrik forretningsmann, så jeg barna vokse og forlate hjemmet, og jeg trodde at fra da av ville alt være en gjentakelse av alt jeg tidligere hadde erfart.

– Det var begynnelsen til min åndelige søken. Jeg er lærevillig og la hele min sjel i denne søken. I perioder var jeg full av entusiasme, i andre full av skepsis, helt til jeg kom til det du opplever i dag.

– J., hvor hardt jeg enn prøver, klarer jeg ikke å si: «Jeg er nærmere Gud enn meg selv,» sier jeg litt oppgitt.

– Det er fordi du som alle andre mennesker på jorden trodde at tiden ville lære deg å komme nær Gud. Men tiden er ingen lærer; den får oss bare til å føle oss slitne og gamle.

Det ser ut som om eiketreet stirrer på meg. Det må være mer enn fire hundre år, og alt det har lært er å bli på samme sted.

– Hvorfor kom vi hit for å følge et ritual rundt et eiketre? Hvordan kan det hjelpe oss til å bli bedre mennesker?

– For mennesker holder ikke lenger ritualer rundt eiketrær. Og ved å gjøre noe som kan virke absurd, rører du ved noe dypt nede i sjelen din, den eldste delen, den som ligger nærmest opprinnelsen til alt.

Det er sant. Jeg hadde spurt hva han visste og hadde fått det svaret jeg hadde ventet. Jeg må bli flinkere til å utnytte hvert minutt jeg er sammen med ham.

– Det er på tide å komme seg av gårde, sa J. plutselig.

Jeg ser på klokka og sier at flyplassen er like ved, vi har tid til å snakke litt til.

– Det var ikke det jeg mente. Da jeg gjennomgikk det som du opplever nå, fant jeg svaret i noe som hendte før jeg ble født. Jeg foreslår at du gjør det samme.

Gjenfødelse? Han hadde alltid holdt meg borte fra å besøke mine tidligere liv.

– Jeg har besøkt fortiden. Det lærte jeg meg selv, før jeg ble kjent med deg. Vi har snakket om det; jeg så to gjenfødsler: en fransk forfatter fra det 19. århundre og en …

– Ja, jeg vet det.

– Jeg har begått feil som jeg ikke kan rette opp nå. Og du sa at jeg ikke skulle gjenta det, for det ville bare øke skyldfølelsen min. Å reise til tidligere liv er som å åpne et hull i jorden og la ilden fra underverdenen tenne på nåtiden.

J. kaster resten av pæren til fuglene i hagen og ser irritert på meg:

– Ikke kom med sånt tull, vær så snill. Ikke få meg til å tro at du virkelig har rett, og at du ikke har lært noe i løpet av de 24 årene vi har kjent hverandre.

Ja, jeg vet hva han snakker om. I magien – og i livet – finnes bare øyeblikket, nået. Tiden måles ikke på samme måte som avstanden mellom to punkter. «Tiden» går ikke. Vi mennesker har enorme vansker med å fokusere på nåtiden; vi tenker alltid på det vi har gjort, på hvordan vi kunne ha gjort det bedre, på konsekvensene av det vi gjør, hvorfor vi ikke handlet som vi burde ha gjort. Eller vi er opptatt av fremtiden, hva vi skal gjøre i morgen, hva vi bør gjøre, hvilke farer som lurer rundt neste hjørne, hvordan vi kan unngå det vi ikke ønsker og hvordan vi kan oppnå det vi alltid har drømt om.

J. fortsetter.

– Så her og nå begynner du å spørre deg selv: er det virkelig noe i veien? Ja, det er det. Men i samme øyeblikk forstår du at du kan forandre fremtiden ved å bringe fortiden til nåtiden. Fortid og fremtid eksisterer bare i tankene våre. Men øyeblikket er hinsides tiden; det er Evigheten. Inderne bruker ordet «karma» i mangel av noe bedre. Men begrepet er dårlig forklart; det er ikke det du gjorde i ditt tidligere liv som virker inn på nåtiden. Det er det du gjør i nåtiden som frigjør fortiden og som følgelig vil forandre fremtiden.

– Med andre ord …

Han gjorde en pause. Han ble mer og mer irritert ettersom jeg ikke klarte å forstå det han prøvde å forklare.

– Det nytter ikke å bruke ord som ikke betyr noe. Gjør et forsøk. Tiden er inne for deg til å dra av gårde. For å gjenvinne riket ditt, som nå er fordervet av rutiner. Du har altfor lenge gjentatt den samme leksen, og det er ikke det som vil få deg til å lære noe nytt.

– Det dreier seg ikke om rutiner. Jeg er ulykkelig.

– Det kalles rutine. Du tror du eksisterer fordi du er ulykkelig. Andre mennesker eksisterer i henhold til problemene de har, og snakker uavbrutt om dem: problemer med barna, mannen, skolen, arbeidet, venner. De gir seg ikke tid til å tenke: jeg er her. Jeg er et resultat av alt som har skjedd og som kommer til å skje, men jeg er her. Hvis jeg har gjort noe galt, kan jeg rette på det eller i det minste be om tilgivelse. Hvis jeg har gjort noe riktig, gjør det meg glad og forankret i nået.

J. trakk pusten dypt før han fullførte:

– Du er ikke her lenger. Det er på tide å dra av sted for å komme tilbake til nåtiden igjen.

* * *

DET VAR SOM JEG HADDE FRYKTET. I det siste hadde han latt meg forstå at det var på tide at jeg viet meg til den tredje hellige veien. Men livet mitt hadde forandret seg mye siden 1986, da ferden til Santiago de Compostela fikk meg til å møte min egen skjebne, eller «Guds prosjekt». Tre år senere fulgte jeg veien til Roma, i samme område hvor vi var nå, en smertefull og kjedelig prosess som tvang meg til hver morgen i 70 dager å gjøre alt det absurde jeg drømte om natten før (jeg husker at jeg sto fire timer på en bussholdeplass uten at det skjedde noe av betydning).

Siden den gang hadde jeg pliktskyldig gjort alt som arbeidet krevde av meg. Det var jo tross alt mitt eget valg og til mitt eget beste. Med andre ord, jeg begynte å reise som en gal. Det viktigste jeg har lært, har jeg nettopp fra disse reisene.

Fra jeg var ung har jeg alltid reist som en gal. Men i det siste har jeg følelsen av å bo på flyplasser og hoteller – og meningen og spenningen med å reise vek plass for en dyp kjedsommelighet. Da jeg klaget over at jeg ikke klarte å være lenge på ett og samme sted, ble alle forferdet: «Men å reise er jo så fint! Synd at jeg ikke har råd til det!»

Å reise er aldri et spørsmål om penger, men om mot. En god del av livet mitt fartet jeg rundt i verden som hippie. Hva hadde jeg av penger den gang? Ingen. Knapt nok til å betale billetten, men likevel tror jeg at det var de beste ungdomsårene mine – jeg spiste dårlig, sov på jernbanestasjoner, kunne ikke kommunisere på grunn av språket og var avhengig av andre for å finne et sted å tilbringe natten.

Etter at du har reist mye omkring, hørt språk du ikke forstår, brukt penger du ikke kjenner verdien av, gått opp og ned i ukjente gater, oppdager du at det gamle JEG-et ditt, med alt du har lært, er helt ubrukelig overfor disse nye utfordringene – og du begynner å oppdage at nedgravd på bunnen av det ubevisste finnes det én som er mye mer interessant, dristig, åpen for verden og for nye opplevelser.

Men så kommer det en dag da du sier: «Nå er det nok!»

– Og for meg er det nok nå! Å reise er blitt til en kjedelig rutine.

– Nei, det er ikke nok. Det blir aldri nok, insisterer J. – Livet vårt er en konstant reise, fra vi er født til vi dør. Landskapet skifter, menneskene skifter, behovene skifter, men toget går videre. Livet er toget, ikke jernbanestasjonen. Og det du har gjort i det siste er ikke å reise, men skifte land, og det er noe helt annet.

Jeg ristet på hodet.

– Det hjelper ikke. Hvis jeg må rette opp en feil jeg har gjort i et annet liv, og jeg er fullstendig klar over feilen jeg begikk, kan jeg like godt gjøre det her. I fengselet der jeg befant meg, utførte jeg bare ordrer til en som syntes å kjenne til Guds hensikter: ordrer fra deg.

– Dessuten har jeg truffet minst fire personer som jeg har bedt om tilgivelse.

– Men du har ikke oppdaget forbannelsen som ble kastet over deg.

– Det ble også kastet en forbannelse over deg en gang. Fant du ut av det?

– Jeg fant ut av min. Og jeg kan forsikre deg at den var mye verre enn din. Du har vært feig en gang, mens jeg har vært urettferdig mange ganger. Men det har befridd meg.

– Hvis jeg må reise tilbake i tiden, hvorfor må jeg reise i virkeligheten?

J. lo.

– Fordi det alltid finnes en mulighet til forsoning, men da må vi finne dem som vi har voldt lidelser og be dem om tilgivelse.

– Og hvor skal jeg? Til Jerusalem?

– Det vet jeg ikke. Dit du forplikter deg til å dra. Prøv å finne ut hva du ikke har gjort ferdig, og fullfør arbeidet. Gud vil vise vei, for alt som du har levd og alt som du kommer til å leve finnes her og nå. I dette øyeblikket skapes og ødelegges verden. De du har truffet vil dukke opp igjen, de du har latt gå vil komme tilbake. Ikke bedra velviljen som ble vist deg. Prøv å finne ut av hva som skjer med deg, så vil du forstå hva som skjer med alle andre.

«Ikke tro at jeg er kommet for å bringe fred. Jeg er kommet med sverdet.»