Originaltittel: Fyrmästarens dotter

© 2009, Ann Rosman

© 2011, Bazar Forlag
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Første gang utgitt av Damm Förlag, Sverige. Utgitt etter avtale med Nordin Agency, Sverige.

Oversatt av Elisabeth Bjørnson

Omslagsdesign: Bazar Forlag

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 978-82-8087-492-4

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Botemiddelet for alt er

saltvann – svette, tårer eller havet.

KAREN BLIXEN

KLOKKENE I MARSTRAND KIRKE ringte inn til søndagsgudstjeneste 10.30, men de hørtes ikke ut til Hamneskär der de to polske murerne nettopp hadde gjenopptatt arbeidet. De holdt akkurat på med å reparere den innvendige steinveggen i den gamle matkjelleren da den plutselig ga etter og raste sammen. Det var som om murverket ikke lenger orket å bære den tunge hemmeligheten som steinhuset hadde bevart så lenge. Innenfor veggen var det enda et rom som en gang hadde tilhørt fyrmesterens familie. I halvmørket der inne lå det et lik. Ansiktet var vendt mot dem, som om de var ventet.

Polakkene skrek opp og skyndte seg så å gjøre korsets tegn.

Pater Noster fyr, Hamneskär, 2. august 1963

Hun kysset ham på pannen og strøk ham over håret. Så la hun den ene hånden hans på magen sin og syntes hun kunne ane et smil på leppene hans. Hun kjærtegnet den vakre konturen på amorbuen. Det kom et mykt spark innenfra, som om den der inne også ville ta farvel.

Det føltes som om smertene skulle rive henne i stykker. Hun trakk teppet opp over ham så han ikke skulle fryse.

Mennene ved døren ventet på henne. Det var på høy tid å gå. Hun snudde seg en siste gang og vinket. Hun klarte ikke å si farvel, så hun hvisket:

«Vi sees snart igjen, og jeg skal telle hvert minutt frem til da.»

1

UTE PÅ HAMNESKÄR, den lille øya like nord for Marstrand, rådet det febrilsk aktivitet. Det var to måneder igjen til gjeninnvielsen av Pater Noster. Silhuetten mot vest hadde ikke vært den samme siden fyret ble fraktet bort fra Hamneskär. Det var et par år siden nå, og foreningen Pater Nosters Venner hadde siden da slåss for å samle inn penger til å få fyret restaurert og brakt tilbake til den lille øya. Noen få Marstrand-beboere hadde engasjert seg, men i det store og hele hadde interessen fra øyboernes side vært kjølig.

Arbeidsleder Roland Lindström tok en liten pause og nøt marssolens stråler da Mirko kom løpende. Den eldre polakken som Roland aldri klarte å huske navnet på, kom luntende bak ham og ristet bekymret på hodet. Mannen luktet alltid sur svette, noe som hadde ført til at svenskene begynte å kalle ham Svetlana. Roland skjønte ikke hvordan noen kunne gå rundt og lukte så vondt, men det virket overhodet ikke som om Svetlana var klar over hvilken odør som omga ham. Han hadde den samme grå- og grønnrutete skjorten på seg hver eneste dag. Roland lurte på om han hadde noen kone hjemme i Polen. Hun burde jo i så fall si det til ham.

«Hellige Guds moder,» mumlet Mirko sakte på morsmålet og korset seg igjen.

«Hva er det?» spurte Roland, irritert over å bli forstyrret der han satt i le av den røde fyrmesterboligen.

«En død mann.»

Roland rynket pannen. Mannen snakket ikke så godt svensk. Han kunne mene noe annet. Roland helte motvillig ut kaffen fra den uknuselige termoskoppen og skrudde den på termosen igjen. Han la inn en pris snus og tørket hånden på de blå arbeidsbuksene før han reiste seg. Jeg må ha misforstått ham, tenkte han.

Fyrvokterboligene og uthusene på Hamneskär var i ferd med å bli opprustet, og det skulle bygges et vandrerhjem som også tilbød muligheter til å avholde konferanser i det barske miljøet. Det var populært å bygge konferansesentre på utilgjengelige steder for tiden, og helst skulle folk fraktes ut dit med RIB-båter. De raskeste gummibåtene freste av gårde i drøyt førti knops fart med tolv passasjerer om bord, og det var en opplevelse å kjøre med dem, selv om det hverken var miljøvennlig eller billig. For Rolands vedkommende innebar prosjektet at hvis han ble ferdig med å sette i stand fyrvokterboligene og uthusene i tide, ville en sjenerøs og meget velkommen bonus bli satt inn på kontoen hans.

Langsomt dro Roland døren til matkjelleren igjen. De hadde ikke tid til flere forsinkelser, og et lik betydde helt klart en forsinkelse. Mannen i matkjelleren hadde åpenbart dødd for lenge siden. En måned fra eller til spilte vel egentlig ingen rolle. Hvis steinveggen ikke hadde rast sammen, ville de jo ikke engang ha oppdaget ham. Politiet kunne vel vise litt smidighet når de kom for å hente denne karen. Det behøvde jo ikke bli noen stor sak. Men selvfølgelig, litt merkelig var det jo at han var blitt murt inne. Roland veide for og imot før han snudde seg mot polakkene og avleverte beslutningen på bred göteborgsdialekt:

«Vi murer veggen opp igjen. Ingen sier noe om dette. Er det forstått? Ok, karer?»

Det siste ble formulert som et spørsmål, men det var ingen tvil om at det var en ordre. Roland så på de to mennene samtidig som han famlet etter mobilen i lommen. Han rakk å begynne å taste et nummer før Mirko kremtet. Som troende katolikk var Mirko nødt til å protestere. En mann hadde rett til en verdig begravelse og dessuten til å få komme i viet jord. Mannen i kjelleren hadde ikke fått noen av delene. Han var også gift, det var noen som savnet ham. Mirko pekte på sin egen giftering for å forklare nærmere. Roland myste mot marssolen og tilbød dem isteden to månedslønner hver, dessuten at de kunne få reise hjem mot at de holdt munn. Mirko forklarte at det ikke var penger det var snakk om, men da tilbudet var oppe i seks månedslønner og muligheten til å reise hjem umiddelbart, nikket han taust. Seks månedslønner, det var mye penger. Han tenkte på sin kone og den lille datteren deres. Da han hadde oversatt for Svetlana, pakket de sammen de få eiendelene sine med en gang. Roland kjørte dem i land med arbeidsbåten i aluminium uten å si noe til de andre i arbeidslaget. Én time hadde det tatt fra liket ble oppdaget til de kjørte ut fra parkeringsplassen på Koön. Mirko trodde ikke han noensinne hadde opplevd så mye i løpet av en og samme time.

De to polakkene kjørte i taushet gjennom det svenske vårlandskapet i Mirkos blå Skoda. Trafikken på motorveien sørover fløt fint. I Skåne hadde våren kommet lenger. De åpne jordene, de grønne spirene og den nyvunne rikdommen burde ha fått dem til å føle seg lett til sinns. Fergen som skulle frakte dem fra Ystad til Świnoujście gikk ikke før om en time, så de stoppet på en rasteplass ved en gammel kirke. Et pensjonistpar satt og spiste matpakken sin på trebenken på plassen. Damen, som hadde satt seg på sevietten sin for ikke å skitne til den lyse jakken, rynket på nesen da Svetlana gikk forbi. Mirko så fra øyenkroken at hun lente seg mot mannen sin og sa noe. Mannen tok bilnøklene frem fra lommen, rettet knippet mot bilen og låste den med et tastetrykk.

Mirko tente to sigaretter og rakte den ene til kameraten. Svetlana forsøkte å skjule at han skalv på hånden da han tok imot sigaretten. Formiddagens opplevelser hadde gått hardt inn på dem begge. Langsomt gikk de rundt den hvitrappede kirken for å strekke på bena. Svalene utførte halsbrekkende manøvrer rundt klokketårnet. Den velstelte grusgangen knaste under føttene på de slitte arbeidsskoene deres. Mirko trakk pusten som om han skulle til å si noe, men ombestemte seg. Han tenkte en stund til før han strøk hånden over skjeggstubbene, stumpet sigaretten og så på Svetlana.

«Vet Roland hvor du bor? Kan han få tak i deg på noe vis?»

Svetlana ristet på hodet.

«Da så. Da skal vi gjøre dette riktig.»

Med bestemte fingre tastet Mirko det svenske nødnummeret på mobilen. Da de ti minutter senere kjørte det siste stykket bort til fergen, virket himmelen lysere og fargene på en måte klarere.

Marstrand, august 1962

Sommerkvelden var mild, og Societetshuset så magisk ut, nesten som om det hørte hjemme i en eventyrverden der alle historier hadde en lykkelig slutt.

Den elegante tretrappen inviterte de forbipasserende inn, men de hvite lindukene og den vannkjemmede hovmesteren med det strikte oppsynet signaliserte samtidig at ikke alle var velkommen.

Trappen forventet at de som betrådte den, hadde en rank holdning og kunne føre seg. Servitrisene hadde mer enn én gang opplevd at trappen levde sitt eget liv og kunne bikke på et trinn når de kom gående med fulle brett.

Det ble sagt at en ung mann, oppvokst på Marstrandsön, hadde gått ned på kne i den store spisesalen for å fri til en pike han ikke var verdig. Til foreldrenes og de andre badegjestenes bestyrtelse hadde piken svart ja. Sammen forlot de to unge Societetshuset hånd i hånd, men da de kom til trappen, snublet de og falt så stygt at de brakk nakken, begge to. De eldre servitrisene mente at det var det unge paret som gikk igjen og bikket på trappetrinnene.

Arvid lente seg tilbake i en av kurvstolene på verandaen og nippet til champagnen. Vimplene vaiet dovent i den lette brisen, og det luktet salt og tang. Solen var på vei ned og tegnet et bredt, gyllent belte innover Marstrands nordre havneinnløp. Det var langt uti august, men sommeren holdt stand og bød på varme kvelder.

En trebåt med gaffelrigg gled inn i det flytende gullet og fanget oppmerksomheten hans. Seilene ble revet med rolige bevegelser, og etter hvert som seilflaten ble mindre, minsket også båtens fart. Den gled nå i vel avveid hastighet frem til badehusets brygge og stanset mykt. Det var bare én person om bord, en kvinne som nå hoppet i land. Båten svarte med å duve opp og ned da føttene hennes forlot dekket. Hun beveget seg grasiøst, og skjørtet danset rundt bena hennes der hun kom gående med en kurv i hånden.

«Er alt som De ønsker?» Han ble avbrutt i tankene sine av servitrisen som fylte på champagneglasset hans. Hun bøyde seg bevisst altfor mye frem og avslørte en velutstyrt barm.

«Hva skal det være … å spise?» Hun smilte innbydende og prøvde å se forførerisk ut.

«Takk, frøken, men vi blir flere, og jeg venter med å bestille til de andre kommer.» Arvid forsøkte å skjule motviljen han følte.

«Da vil jeg ønske Dem en hyggelig middag, for nå slutter jeg for kvelden.» Hun kneiste med nakken og satte kursen mot kjøkkenet. Arvid snudde seg mot det gylne solbeltet igjen. Båten lå der, men kvinnen som hadde seilt den så elegant inn, var borte.

Med latter og støy kom resten av selskapet stormende ut på verandaen.

«Elskede Arvid. Har du ventet lenge?» Siri blåste ut røyken og kysset ham på kinnet før hun satte seg tett inntil ham. Sigaretten satt i et elfenbensmunnstykke som hun nå la rett på den hvite linduken. Arvid løftet det raskt opp og strøk over det glatte stoffet for å forsikre seg om at det ikke var blitt noe merke.

«Du skjønner, Gustav fortalte oss en så morsom historie.» Hun tok munnstykket fra Arvid, gestikulerte til en av mennene i selskapet og oppfordret ham til å fortelle historien en gang til.

Servitrisen nærmet seg bordet. Hun kastet et blikk utover innløpet og den lille båten som lå der, før hun konsentrerte seg om selskapet. Hun snudde seg mot Arvid.

«Vi fikk visst ikke servert jordbærene til champagnen Deres?» Stemmen var varm og stemte godt overens med utseendet. Det lyset håret var oppsatt, bortsett fra én hårlokk som hadde løsnet og lekte seg nedover den solbrune halsen. De smale og like brune hendene holdt en glasskål med jordbær. Det var henne – fra seilbåten. Hun tok opp alle bestillingene med vennlighet og respekt, men beveget seg samtidig med en stolthet han sjelden hadde sett maken til. Siri brøt inn i tankene hans ved å dytte ham spøkefullt i siden.

«Har du savnet meg, Arvid?»

Han kunne kjenne lukten av parfymen hennes, som var altfor tung.

Servitrisen satte skålen ned foran Arvid. Hun gikk med lette skritt, og Arvid syntes plutselig det var noe kjent ved henne. Han lurte på hvordan det ville føles å holde hånden rundt den smale midjen i en dans. Siri markerte sin tydelige misnøye med å ta hånden hans.

«Kjære deg, Arvid. Hvis du absolutt må se på andre damer, kan du vel gjøre det når ikke jeg er med.»

Arvid skjønte at hun hentydet til servitrisen. Han klappet Siri faderlig på hånden før han trakk seg vennlig, men bestemt unna.

Da servitrisen hadde gått, ble Arvid sittende som trollbundet. Hun hadde virket så enkel og uforstilt. Han tenkte på hvor elegant hun hadde seilt båten inn. Solen kjærtegnet vannflaten i havneinnløpet med sine siste stråler mens en varm følelse smøg seg inn i brystet hans.

2

KARIN VAR GJENNOMSVETT og forbannet da hun slepte kurven med nyvasket tøy fra heisen og inn i entreen. Jakkekragen klistret seg til nakken, og hun strøk en hårtust vekk fra den våte pannen. En dusj ville vært deilig, eller enda bedre: et karbad. Hun vrengte av seg jakken og åpnet skapdøren for å henge den inn. Døren gikk uvanlig tregt, og hun måtte ta i for å få den opp. Det viste seg å være kartongen med vaskepulver som hadde stått i veien. Nå hadde den veltet, og det dannet seg et hav av hvitt vaskepulver på entrématten. Hun bannet for seg selv.

«Hallo der.» Göran satt i sofaen med en brosjyre i hånden.

«Vi hadde tid i vaskekjelleren,» svarte hun kort. «Nå har vi en haug med våte klær, og resten er fortsatt skittent. Pluss at gamle fru Svedberg er rasende. Hun hadde tiden etter oss.»

Hun kjente irritasjonen vokse. Hvorfor ble det alltid forventet at det var hun som skulle holde orden på alt hjemme?

«Jeg har kjøpt en dvd-spiller. Kom og se.» Han holdt en fjernkontroll opp i luften.

«Hørte du hva jeg sa?» Hun kjente at pulsen slo fortere, og hun ble varm i kinnene.

«Du behøver da ikke bli sur. Det går vel an å sette opp en ny vasketid.»

Uten å gidde å svare gikk hun ut på kjøkkenet og åpnet døren til kjøleskapet. En ostebit, en flatklemt tube med kaviar og en tallerken med matrester som burde vært spist opp i forrige uke. Hun tok tallerkenen ut og skrapte maten ned i søpla. Kniven gnisset mot porselenet, en lyd hun visste Göran ikke kunne fordra. Deretter satte hun tallerkenen i oppvaskkummen, over den størknede frokostoppvasken. Magen romlet, og hun forsøkte å kontrollere stemmen da hun ropte inn mot stuen:

«Jeg trodde du skulle handle.»

Han kom ut på kjøkkenet og ga henne en klem bakfra.

«Jeg gjør det i morgen isteden.»

Hun frigjorde seg fra omfavnelsen hans og kjente skuffelsen komme sigende.

«Hva skal vi spise i kveld da, synes du? Si ikke pizza. Og til frokost?»

«Hvorfor blir du så sinna?» Han så oppriktig forbauset ut.

«Fordi du aldri handler, aldri vasker klær, aldri lager mat eller tenker deg om i det hele tatt. Du har faen meg fri i seks uker og burde i alle fall kunne gjøre noe.»

«Jeg jobber jo beinhardt de ukene jeg er borte. Unner du meg ikke å hvile litt når jeg kommer hjem?» sa Göran, som hadde kommet frem til at angrep nok var det beste forsvar.

«Jo da, hvil deg, du. Jeg orker ikke ta denne diskusjonen nå. Jeg må gå og handle.» Hun rev til seg jakken og dro døren igjen etter seg så braket ga gjenlyd i oppgangen.

Göran var kaptein på et handelsskip og jobbet i seksukersperioder. Seks uker om bord og så seks uker fri. I fem år hadde de holdt på på den måten. Karin husket hvordan Göran i begynnelsen hadde lovet at hvis jobben hans begynte å slite på forholdet deres, ville han søke seg en jobb i land. Men av en eller annen grunn fant han aldri noen jobb det var verdt å søke på. Karin, som ofte hadde vært med ham om bord, visste at den jobben han hadde, passet ham perfekt. Matrosene og resten av mannskapet hadde respekt for den unge kapteinen. Ikke bare fordi familien hans også eide båten, men også på grunn av hans genuine følelse for havet og fordi han ikke hadde noe imot å sette seg og banke rust sammen med matrosene eller hjelpe kokken i byssa. Göran var dyktig til å manøvrere det store fartøyet, og elsket å stå på broen om morgenen og se solen stå opp. Karin følte seg urimelig som ville at han skulle gjøre noe annet, men det var vanskelig å holde liv i et forhold som hele tiden skulle slås på igjen når han var hjemme og slås av mens han var borte. Det var som om det døde litt hver gang det ble slått av, som en gammel parafinlampe som man fylte på uten å se at det lekket ut litt parafin mellom hver gang, og uten å merke at den brant dårligere og dårligere fordi ingen trimmet veken.

I de seks ukene Karin var alene, var det alltid mat i kjøleskapet og oppsatt tid i vaskekjelleren. I den seksukersperioden da Göran var hjemme og alt burde være enklere siden de var to til å dele på oppgavene, var det stikk motsatt. Melken som Karin bare var nødt til å ha i morgenteen og som hadde vært der i kjøleskapet kvelden før, var blitt drukket opp av Göran i løpet av natten. Eller også kom hun hjem og oppdaget at Göran ikke hadde handlet som han hadde lovet. Som i dag.

Hun rev til seg en handlevogn. Vognen kjørte rett inn i potetbingen med et smell, akkurat som om den også hadde hatt en dårlig dag. En eldre dame som gransket hver eneste appelsin omhyggelig før hun puttet den i posen sin, så misbilligende på henne. Karin sto og plukket opp poteter da hun fikk se Göran komme inn i butikken.

«Du er vel ikke sinna, hva? Nå kan vi jo handle sammen,» sa han.

Å handle sammen betydde som oftest at hun handlet mens han gikk noen skritt bak. Hun så oppgitt på ham. Mener han dette alvorlig? tenkte hun.

«Jeg skal hjelpe deg. Hva er det vi trenger? Hva skal jeg hente?» Det var som å ha med seg en liten unge. Hun vurderte om hun skulle be ham finne noe godt til middag, men kom frem til at hun ikke orket å ta den diskusjonen i butikken. Det var lettere å finne på noe selv enn å få kreativ hjelp i form av at Göran sa han ville ha «noe godt».

«Kan du hente litt kaffe?» sa hun til slutt. Göran så seg rundt og vandret så planløst av gårde mellom hyllene.

Etter ti minutter, da Karin overveide å gå til en av kassene og be dem etterlyse ham, dukket han opp med kaffen.

Hun kastet et blikk på pakken. En kvart kilo koffeinfri, økologisk kaffe, sannsynligvis kjempedyr og akkurat det man trenger for å kvikke seg opp, tenkte hun. Hun motsto fristelsen til å gå til kaffehyllen og bytte den. Hadde det alltid vært sånn mellom dem, eller sporet det av akkurat nå? Mens de gikk mellom kjølediskene forklarte Göran at de bare kunne handle mat til i dag fordi han ikke visste hva han kom til å ha lyst på i morgen.

Kassadamen i den røde skjorten smilte vennlig til dem, og Göran gikk kjapt bort og begynte å pakke ned varene. Så smart, da slapp han jo å betale, tenkte Karin mens hun tastet pin-koden. Hun kneppet igjen jakken utenfor butikken og var akkurat i ferd med å trekke på seg vantene da mobilen ringte. Etter at det hadde ringt fem ganger klarte hun å svare uten å ta dem av igjen.

«Hva? Når? Ja, ok.»

Göran sto med hendene i lommen på den grønne dunjakken og stirret surt på henne.

«Er du nødt til å dra nå? Vi skulle jo ha søndagskos.»

Tenk om jeg skulle si det hver gang du må dra, tenkte Karin, men isteden sa hun:

«De har funnet et lik på Hamneskär utenfor Marstrand.»

«På Hamneskär? Øya med fyret? Eller uten fyret, mener jeg. Men der bor det vel ingen?» Göran så forbauset ut.

«Nei, jeg vet det. Det lyder merkelig.»

De tok heisen opp i taushet. Karin måtte motvillig innrømme for seg selv at hun faktisk følte lettelse over å kunne dra hjemmefra. Hun satte bæreposene på kjøkkenbenken og håpet at maten ville få hjelp til å komme inn i kjøleskapet.

Fra garderobeskapet fant hun frem ryggsekk og turstøvler, to tykke pologensere som hun forsøkte å velge mellom før hun bestemte seg for å ta med begge to. Hun tok en rask dusj og tok så på seg undertøy, den ene pologenseren og et par jeans. På med ullsokker og støvler. Vinteren nektet å gi seg selv om kalenderen viste vår. Det lyse håret sto til alle kanter på grunn av den statiske elektrisiteten i genseren, men roet seg ned da hun tok litt vann på hendene og satte det opp i hestehale igjen. Den solide, gule seilerjakken, en Musto Offshore, ble trukket på. Den var yndlingsjakken hennes. Sammen med de tilhørende seilerbuksene hadde den beskyttet henne mot regn og kulde i både svenske og skotske farvann. Jakken hadde dessuten en innebygget sikkerhetssele som hun brukte når hun gikk opp på dekk i dårlig vær. Karin puttet metallbeslagene til selen ned i den innebygde spesiallommen. Göran mumlet da han så at hun tok jakken, han syntes det var tåpelig å bruke seilerjakke når man ikke skulle ut og seile.

Hun sto en stund foran bokhyllen før hun fant frem en stol og tok ned tre bøker. Til slutt bestemte hun seg for to av dem. Bøkene havnet i ryggsekken sammen med en lommelykt og en notatbok. Hun sa ha det uten å gi Göran et kyss da hun gikk.

Ti minutter senere satte hun seg i passasjersetet i Carstens varme bil. Det hadde akkurat begynt å regne. Det var et typisk göteborgsregn med finfordelte, kalde regndråper som minnet mer om våt tåke enn om regn. De små dråpene klarte å snike seg inn overalt og gjorde en uggen og frossen helt inn til margen. Carsten så på henne og smilte da han så at hun hadde tatt med seg et sjøkart.

«Beklager at jeg ødela søndagskvelden for deg og Göran,» sa han.

«Den var allerede ødelagt uansett,» svarte hun og tok av seg den vindtette luen som hadde rukket å bli våt på de fem meterne frem til bilen.

«Er det så ille?» spurte han alvorlig.

Karin tenkte over spørsmålet og på at det var lenge siden hun og Göran hadde ledd sammen.

«Hvordan har du det selv?» parerte hun for å sette en stopper for flere spørsmål. Det var ikke hver dag at kriminalavdelingssjef Carsten Heed dro ut i felten. Selv om han hadde villet, la det administrative arbeidet beslag på mesteparten av tiden hans.

«Jo takk, jeg klarte meg akkurat unna Helenes søndagsgryte. Meldingen kom som en gave fra oven.» Carsten lo godt. Karin smilte og kjente at hun slappet av. Hun skrudde varmen i bilsetet på fullt.

«For et møkkavær!» Det kunne høres at Carsten var dansk, særlig når han brukte ordet «møkk». Han så ut på det grå og triste været og skrudde på bryteren til vindusviskerne. Det virket som om det ikke var noen hastighet som passet til regnet, og bladene gnisset mot ruten.

«Ja, vi fikk altså en telefon om at det ligger en død mann i et av uthusene på Hamneskär,» sa Carsten. «Politiets sjøpatrulje har dradd ut for å sette opp sperringer. De var i nærheten.»

«Sperringer? På Hamneskär? Men det bor jo ingen der, og dessuten er ikke øya større enn et frimerke,» sa Karin.

«Ifølge sjøpatruljen er det et arbeidslag på øya som holder på å sette i stand de gamle fyrvokterboligene. Jeg vet ikke om det bor noen der ute mens de holder på.»

«Nå skal vi se,» sa Karin. Carsten trakk på smilebåndet da hun fant frem bøkene hun hadde puttet i ryggsekken. Ved å bla og lese her og der fikk de et bilde av den lille øya de var på vei til. Karin leste høyt, men prøvde å kaste et blikk på veien innimellom for ikke å bli bilsyk.

«I 1724 står det i et brev fra kongen at det riktignok er behov for et fyr, men at øya er altfor liten til å bo på. Isteden blir det oppført et fyr på Carlstens festning på Marstrandsön. Det blir brukt i hundre år før det til slutt blir bygd et fyr på Hamneskär. Fyrkonstruktøren er Nils Gustav von Heidenstam, far til poeten. Fyret var av en ny type og kom til å bli kalt «Heidenstammare», eller krinolinefyr, siden det så ut som en krinoline med det koniske jernskjelettet rundt søylen i midten. Den 1. november 1868 ble fyret Pater Noster tent for første gang. Samme år flytter fyrvokter og senere fyrmester Olof Andersson og hans kone Johanna ut til øya. De bor der i over tyve år.»

Karin så på bildet av paret. Kvinnen satt på en stol med håret tilbakestrøket i en stram frisyre og hendene i fanget. Blikket virket bestemt. Hun hadde en brosje i halsen og et langt skjørt som gikk helt ned til de svarte snørestøvlene. Ektemannen sto bak, med hånden på skulderen hennes.

I Kungälv tok de av fra motorveien og inn på vei 168 mot Marstrand, som var mindre og mye mer svingete. En typisk svensk 70-vei.

«Ja … i 1964 slutter de med bemanning på fyret, og i 1977 blir det slukket og erstattes av Hätteberget, som står utenfor Marstrand, og Skallens fyr på selve Marstrandön.» Hun kikket opp. Trommingen mot frontruten hadde minsket da de passerte toppen på Nordön. Den søndre viken som strakte seg langs veien, var tilfrosset og overflaten så ut som en tykk skive av grågrønt, matt glass. Det føltes nesten uvirkelig å tenke seg at det fantes vann og levende vesener under den, tenkte Karin. Det kunne like gjerne vært en åker hun så utover, i vinterskrud kunne man ikke se noen forskjell. I Instö ränna mellom Nordön og Instön var det en smal, isfri passasje, konstaterte hun da de kjørte over den høye Instöbron. Carsten saktnet farten.

«Vinga fyr,» sa Karin og pekte mot en lyskjegle som sveipet rundt i det fjerne. Hun grøsset av fryd. Helt siden hun var liten hadde hun syntes det var noe helt spesielt å seile om natten og la seg veilede av blinkende fyr.

«Har du lyst til å ringe Lasse som kjører losbåten? Han skal frakte oss ut til Hamneskär.» Carsten rakte Karin mobiltelefonen sin. «Jeg har ikke lagt inn nummeret i listen, men det er det sist oppringte.» Karin tok imot telefonen.

Perlebåndet av små øyer med broforbindelse gjorde at man kunne komme seg fra fastlandet til Koön. Ville man videre fra Koön til Marstrandsön, måtte man ta ferge fra Koön over det lille sundet. Solen malte himmelen i de mest eventyrlige farger, og i bakgrunnen raget Carlstens festning opp som et vakttårn som voktet de små husene. Karin var vant til å se alt dette fra sjøsiden. Følelsen ble aldri den samme når man kom med bil. Carsten parkerte utenfor bygningen til Sjöfartsverket, og et kvarter senere satt de om bord i den oransjefargede losbåten med Lasse ved rattet. Han var kledd i en fiskergenser og hadde et varmt og fast håndtrykk. Karin beveget seg hjemmevant i båten. Hun visste ikke hvor mange ganger hun hadde blitt med losbåter ut i Kalmarsund og Helsingborg for å hente eller følge Göran eller for å besøke ham om bord på båten. Losbåten pleide å kjøre opp langs siden på fartøyet, bagasje ble heist opp og ned, og så måtte man klatre opp leideren som var hengt ut langs skipssiden. En gang hadde hun overrasket Göran. De hadde snakket med hverandre om morgenen, og han hadde virket så nedtrykt. Karin visste at de skulle passere Kalmar i løpet av dagen, så hun droppet forelesningene og ringte overstyrmannen, som lovet å tilpasse båtens ankomst til hennes tog fra Göteborg uten å si noe til Göran. Hun hadde klart å komme seg til Kalmar og gå om bord uten at han hadde en anelse om at hun skulle komme. Tanken fikk henne til å smile.

Losbåten gled gjennom Marstrands havn og måtte vente på fergen som gikk over det lille sundet fra Koön til Marstrandsön. Mannen som kjørte fergen, hilste muntert.

«Naboen min,» forklarte Lasse.

«Som er gift med søsteren eller kusinen din?» spurte Karin med et glimt i øyet.

«Faktisk ingen av delene,» svarte Lasse. «Men hvis du synes jeg ser snodig ut, skyldes det nettopp at folk gifter seg med hverandres fettere og kusiner, og de fleste jeg kjenner, har aldri kjørt over Instöbron eller vært i Göteborg.» Han smilte til henne. Karin lo.

«Så fint byen ligger rundt havnen,» sa Carsten.

«Å kalle det en by er vel å ta i i våre dager, selv om Marstrand har hatt bystatus, men fint er det. Jeg nyter synet selv om jeg kjører forbi her flere ganger om dagen.»

De pastellfargede, gamle trehusene langs den brolagte kaia lå og ventet på at de igjen skulle bli fylt av sommergjester. Uterestaurantene sto tomme og gapte, men her og der begynte det å komme lys på i bolighusene. Karin lurte på hvor mange som ble slått på av en levende hånd og hvor mange som ble styrt av en programmert tidsbryter. Husene lå tett inntil hverandre og klatret oppover skråningen mot festningen. Noen få av dem hadde fremdeles eternitplater på utsiden og blondegardiner i vinduene. Bak disse gardinene kunne man skimte en og annen eldre «ekte» Marstrand-beboer som syntes det var unødvendig å tenne lys allerede nå og hadde tenkt å gå rundt i halvmørket en stund til. Karin, som hadde vandret i mange av de gamle gatene, hadde lagt merke til at de fleste husene var i perfekt stand, og et fast innslag så ut til å være hvitmalte hus med verandaer dekorert med utskårne stjerner i treverket. På verandaene skulle det stå hvite, klassiske møbler med kryss i ryggen. Alternativt kunne de være i teak med marineblå puter. Som om han hadde lest tankene hennes, sa Lasse:

«For dyrt.» Han nikket mot de vakre husene og trakk oppgitt på skuldrene.

«Politikerne snakker gjerne om hvor viktig det er å ha et levende kystsamfunn, samtidig som de oftere og oftere påpeker at skolen i Marstrand er en unødvendig utgift. Den brutale virkeligheten er at det er få som har anledning til å bo her på grunn av prisutviklingen og den galopperende skattetaksten. Hvis de stenger skolen, blir det bare en spøkelsesby igjen. En vakker kulisse.» Lasse pekte på et lysegult, gammelt trehus. «Mormoren min ble født der. Søsteren min og familien hennes bor i huset nå, men det spørs hvor lenge de kan beholde det. Om sommeren leier de det ut for å få inn litt ekstra penger så de kan betale skatten.»

Karin kunne ikke annet enn være enig når det gjaldt forvandlingen av vestkysten. Borte var de gamle fiskerne som til tross for de grove nevene renset og reparerte garnene sine med forbløffende fingerferdighet. Borte var stativene hvor de tørket lange, og de fleste eternithusene. Riktignok hadde husene aldri vært så velholdte som nå, men heller aldri like tomme og mørke. Sakte, men sikkert døde de gamle fiskersamfunnene ut. Det siste huset på høyre side hadde en velkjent profil som ofte dukket opp på prospektkort fra Marstrand. Carsten nikket mot det lille, grå huset på Koö-siden.

«Snakk om beliggenhet!»

Lasse styrte losbåten forbi huset og ut gjennom det nordre innløpet mot Marstrandsfjorden. Han fortalte at huset tidligere hadde vært sommerstedet til P.G. Gyllenhammar.

«Lyktudden eller Lyktan. Men de fleste kaller det fremdeles PGs. Det er forresten til salgs, for en del millioner, det blir vel en eller annen med mye penger og lite tid som kjøper det. Den som misunner vedkommende beliggenheten, kan jo alltids glede seg over at eieren antagelig må male huset temmelig ofte. Ikke at de kommer til å gjøre det selv, men likevel. Huset er en gammel fyrmesterbolig og var i bruk til 1914. Det opprinnelige fyret var innebygd i huset, dere kan se det fremdeles.» Lasse pekte på et firkantet tilbygg i glass på det sørvestre hjørnet av huset.

«I 1914 ble det bygd et separat fyrhus inntil bolighuset. Det nye fyret var et moderne AGA-fyr. Dere kjenner kanskje til Gustaf Dalén, den svenske fyrteknikkens far? Han fikk Nobel-prisen for sin innsats i 1912. AGA sto for AB Gasaccumulator og var navnet på Daléns selskap, som produserte fyrene. AGA-fyrene passet seg selv, noe som førte til at bemanningen opphørte og huset ble solgt. Glasstilbygget står igjen som et minne om en epoke som har gått i graven.»

Solen minnet dem om at mesteparten av dagen hadde gått, da de kjørte rett inn i solnedgangen med Hamneskär i sikte. Karin ble fylt av den lykkerusen som bare et stille hav fullt av flytende gull kunne gi henne. Hun sukket. Så utrolig vakkert.

«Det er sjelden man ser Marstrandsfjorden så stille,» sa Lasse og snudde hodet mot Karin. Han pekte mot de mykt avrundede gneisknausene. Vinden og det salte vannet hadde slipt dem runde gjennom årtusener, og det var nesten vanskelig å forestille seg at de var så harde når man så dem på avstand. «Men hvis man sitter på svabergene, ser man at havet duver sakte, sakte opp og ned, som om det ikke skulle bestå av vann, men av olje. Vi pleier å si at det ’iar’.»

«Iar?» sa Karin. «Det har jeg aldri hørt før.» Hun gjentok ordet for seg selv, smakte på det og syntes det lød vakkert, fullt av ro på en eller annen måte.

«Pater Noster-skjærene består av en masse små holmer og skjær.» Lasse fortalte at navnet Pater Noster kom av at sjømennene som pleide å ferdes her, ba til Vårherre før de våget seg forbi de fryktede skjærene utenfor Marstrand.

«Fyret ligger på et av de ytterste skjærene, men selve øya er ikke større enn, tja … to hundre og femti meter lang og hundre og femti meter bred. Her plasserte de vestkystens største jernfyr, 32 meter over bakken. Ganske sterkt, ikke sant?»

Karin lyttet og absorberte hver eneste lille detalj. Hun nikket mot Lasse.

«Pater Noster bryr jo Fader Vår på latin,» forklarte han. «Det finnes mange Pater Noster-skjær rundt omkring i verden, og selve øya heter egentlig Hamneskär. Det er fyret som heter Pater Noster, men her ute sier de fleste Pater Noster om øya også.»

En hurtiggående motorbåt freste forbi dem.

«Roland Lindström, arbeidslederen på Hamneskär,» sa Lasse. «Alt haster jo så forferdelig nå for tiden.»

De måtte ha tilhørt en egen type, menneskene som bemannet fyrene … Karin tenkte på fotografiet i boken av fyrmesteren og hans kone. Lasse fortalte at den siste måneden hadde et arbeidslag bodd ute på Hamneskär for å ruste opp bygningene. Både svensker og polakker. Meningen var at de skulle rekke å få alt i orden innen fyret ble transportert tilbake til øya og gjeninnviet til midtsommer.

«Det er stiftet et selskap som har tenkt å lage vandrerhjem og konferansesenter ute på øya,» sa Lasse, som med en stø hånd på rattet manøvrerte seg gjennom den smale passasjen mellom utstikkerne som kom så nær at man kunne ta på dem fra begge sider av båten.

«Hamneskär,» sa han og satte Carsten og Karin i land på den lille kaia.

Øya så helt annerledes ut uten det velkjente Heidenstam-fyret. Lasse hadde ikke spurt hva de skulle gjøre på øya, og Karin lurte på om det skyldtes at han allerede visste det. Da båten med teksten «PILOT Marstrand» på siden forlot dem og motorduren sakte døde hen i det fjerne, ble de slått av stillheten. Inne i den lille havnen lå, i tillegg til politibåten, en arbeidsbåt i aluminium, den samme båten som hadde frest forbi dem ute på fjorden litt tidligere. En ubarbert mann i førtiårsalderen klatret nå opp av den og kom gående mot dem. Carsten presenterte seg før mannen rakk å si noe.

«Carsten Heed, kriminalpolitiet i Göteborg, og min kollega Karin Adler.»

«Jaha, ja,» sa mannen mutt.

«Tør du avsløre hvem du selv er?» Karin sendte ham et avvæpnende smil.

«Selvfølgelig. Unnskyld. Roland Lindström, sjef for restaureringen,» sa mannen og rakte frem en grov neve. «Sjøpatruljen er her og har satt opp sperringer.» Han nikket mot den blågrå politibåten og pekte så på de blå- og hvitstripete plastbåndene som flagret i vinden et stykke lenger borte.

«Var du med da liket ble funnet?»

Mannen flakket med blikket og så ut som om han tenkte febrilsk. Til tross for mange år som erfaren, selvstendig næringsdrivende i byggebransjen, hadde han ikke noe særlig pokerfjes.

«Æh, ja, det kan man vel si.»

«Da var det kanskje du som ringte?» sa Karin, fullt klar over at mannen som hadde ringt, hadde hatt en sterk, utenlandsk aksent.

«Eh, jo, altså …»

Carsten gikk for å snakke med sjøpatruljen mens Karin fant frem notatboken og bladde seg frem til en ny side. Hun skrev datoen, Roland Lindström, hvor de befant seg, og ga dermed Roland enda noen sekunders betenkningstid. Det så ut som om han trengte dem.

«Da så. Nå skal vi se, Roland.» Det var på tide å få noen svar fra mannen. «Det var altså ikke du som ringte, derimot visste du at det var blitt funnet et lik. Stemmer det?» Hun løftet blikket og så på ham.

«Æh, ja, eller jo, det stemmer …»

«Da lurer jeg, kanskje ikke helt uventet, på hvorfor du ikke ringte?»

Roland sukket oppgitt og forklarte situasjonen. Han fortalte om polakkene som hadde funnet mannen, og var naturligvis enig i at de hadde handlet helt riktig. Det var bare noen småting han ikke fortalte, som for eksempel bonusen, selv om den nå begynte å virke fjernere og fjernere.

Øya var liten og karrig, buktene fulle av rundslipte steiner. Ved siden av havnen, i le av fyrmesterboligen, hadde noen bygd en mur av de runde steinene, og innenfor denne muren lå øyas eneste jordflekk. Hver eneste sprekk i muren var omhyggelig tettet for å holde på den dyrebare jorden som måtte være fraktet ut dit med båt. Karins tanker gikk igjen til kvinnen med den stramme frisyren og de svarte snørestøvlene. Tomater, tenkte hun. Et eller annet sted hadde hun lest om en fyrmester som hadde tilgang til tomater året rundt, fordi det alltid var lyst og varmt, som i et drivhus, oppe i fyrlykten.

Matkjelleren var en vakker bygning med grunnmur i naturstein og en rødmalt trefasade. Under krigen hadde den fungert som tilfluktsrom for folkene på fyret, derfor den gedigne panserdøren. Over døren var det en elegant romansk bue, og på begge sider av veien frem til inngangen, strakte det seg en solid steinmur. Sikkert en velkommen beskyttelse for den som måtte inn i kjelleren i dårlig vær. Roland skrittet over politiets blå- og hvitstripete sperrebånd og åpnet døren. Det tok litt tid før øynene vente seg til halvmørket, og Karin skulle akkurat til å ta frem lommelykten da Roland tente parafinlampen som hang på veggen innenfor. Det myke lyset spredde seg i rommet og føltes riktigere enn den skarpe strålen fra lommelykten.

«Her borte,» sa Roland. «Jeg burde ha reagert siden jeg visste at alle familiene som bodde her ute, hadde hvert sitt rom i matkjelleren, og det var tre familier: fyrmesterens, fyrvokterens og fyrassistentens. Men matkjelleren hadde bare to rom. Det var ikke før i dag det gikk opp for meg at det tredje rommet var der, men at det var murt igjen.»

«Vet du hvor lenge steinveggen har vært her?» spurte Karin.

«Nei,» sa Roland. «Men det må ha vært en god stund.»

Han pekte samtidig som de nærmet seg den nedraste veggen.

«Han er der inne.»

De ba Roland vente utenfor. Han så lettet ut da han rakte Carsten parafinlampen, snudde seg og skjøv opp den tunge panserdøren. Et øyeblikk strømmet det inn frisk luft før døren slo igjen med et dumpt smell. Forsiktig og i taushet kløv de over steinhaugen på gulvet. Lyset fra parafinlampen sveipet foran dem og fant veien til mannen der inne.

«Oi,» sa Karin og forsøkte å se hvor hun satte føttene. Hun tente lommelykten.

«Han må ha ligget her lenge. Spørsmålet er hvor lenge,» sa Carsten.

«Forbausende godt bevart, men det kommer kanskje av den saltholdige luften?» sa Karin samtidig som hun fant frem mobilen sin. «Jeg ringer teknikerne.»