Originaltittel: Esperando a Robert Capa

© 2009, Susana Fortes, Editorial Planeta, S. A.

© 2012, Bazar Forlag
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Christian Rugstad

Omslagsdesign: Bazar Forlag

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 978-82-8087-497-9

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Til Carlota

Hadde jeg hatt behov for å tro, ville jeg ha valgt meg en religion. Men jeg er journalist, og Gud eksisterer kun for dem som skriver avisenes ledere.

The Quiet American

GRAHAM GREENE

En autentisk krigshistorie er aldri moralsk. Den har ingenting å lære bort, den gir ikke dyden næring, den stiller ikke opp modeller for korrekt menneskelig opptreden, den hindrer ikke menneskene i å gjøre det de alltid har gjort. Hvis en historie forekommer deg moralsk, tro ikke på den.

The Things They Carried

TIM O’BRIEN

En dag med godt lys, en sigarett, en krig …

Territorio comanche

ARTURO PÉREZ REVERTE

Til Gerda Taro, som var et år ved Spaniafronten, og ble værende.

Death in the Making

ROBERT CAPA

I

«Det er alltid for sent å vende om. En dag våkner du brått og vet at dette aldri vil ta slutt. At det alltid vil være sånn. Ta det første toget, bestemme seg senere. Enten her eller der. Svart eller hvitt. Dette stoler jeg på, dette ikke. I natt drømte jeg at jeg var i Leipzig med Georg og de andre på et møte i huset ved innsjøen. Vi satt rundt et bord med en linduk, en vase med tulipaner, John Reeds bok og en pistol. Hele natten drømte jeg om denne pistolen, og jeg våknet med en smak av kullstøv på tungen.»

Jenta lukket skriveboken hun hadde i fanget og løftet blikket mot landskapet som skjøt forbi utenfor vinduet, markene svøpt i blått mellom Rhinen og Vosges-platået, landsbyer med trehus, en rosebusk, ruinen av en borg som var blitt rasert i en av de mange krigene som herjet Alsace i middelalderen. Slik trenger historien inn i oss, tenkte hun, uvitende om at landskapet hun kjørte gjennom snart skulle bli en slagmark på ny. Stridsvogner, Blenheim-bombefly, dobbeltdekkere, Henkel 51 fra det tyske luftvåpenet … Toget rullet forbi en kirkegård, og de andre passasjerene i kupeen korset seg. Toget skumpet, og hun fikk ikke sove. Hodet dunket stadig mot vinduskarmen. Hun var trett. Hun lukket øynene og så for seg faren i den grove ullfrakken der han sa farvel til henne på perrongen på stasjonen i Leipzig. Musklene i kjeven strammet seg som hos en bryggesjauer under hvelvingen av grått lys. Han bet tennene sammen, knyttet nevene i lommene og bannet lavt på jiddisk. Det gjør en mann som ikke kan gråte.

Et spørsmål om karakter eller prinsipper. Følelsene gjør avskjedens stund enda tyngre. Faren hadde alltid hatt en underlig uvilje mot tårer. Da de var barn, hadde han forbudt dem å gråte. Om sønnene havnet i klammeri med andre unger i nabolaget og fikk juling, kunne de ikke komme hjem og klage sin nød. En kløyvd leppe eller et blått øye var et godt nok bevis på nederlaget deres. Tårer var forbudt. Den samme loven gjaldt ikke for jenter, selvfølgelig. Men hun forgudet brødrene sine, og nektet å godta en annen behandling enn den de fikk. Det var oppveksten hennes. Ingen tårer. Faren visste hva han gjorde.

Han var en mann av den gamle skolen. Han kom fra det østlige Galicja i Polen, og gikk fortsatt i bondestøvler med gummisåler. Hun husket fotavtrykkene hans i hønsegården, digre som bøffelspor. Under gudstjenesten i synagogen på sabbaten var stemmen like dyp som disse fotavtrykkene. Nitti kilos trykk eller så.

Hebraisk er et gammelt språk som bærer i seg ruinenes ensomhet, lik en stemme som roper til deg fra en åsside eller skipsluren i det fjerne. Salmenes melodier beveger henne fortsatt. Hun kjenner en murring i ryggen når hun hører dem i drømmene, som nå, når toget ruller mot grensen, en slags svakt pirrende følelse like under ribbeina. Kanskje er det der sjelen sitter.

Hun forstod aldri hva sjelen var. Da hun bodde i Reutlingen som barn, trodde hun at sjelene var de hvite tøybleiene som moren hengte til tørk under halvtaket på terrassen. Oskars sjel. Karls sjel. Sin egen. Men den slags tror hun ikke lenger på. Hun ville ha kappet hodet av Abrahams og de tolv israelske stammenes gud hvis hun hadde kunnet. Hun skyldte ham ingenting. Da heller engelsk poesi. Et dikt av Eliot kan løse deg fra alt ondt, tenkte hun. Gud hjalp meg ikke ut av fengselet i Wächterstrasse.

Det var sant. Hun hadde kommet seg ut ved egen hjelp. En så ung og velkledd blond pike kunne umulig være kommunist, måtte de som holdt henne fengslet ha tenkt. Hun tenkte det samme selv. Hvem kunne vite at hun ville ende med å interessere seg for politikk, hun som var medlem av tennisklubben i Waldau. Solbrun hud, hvit genser, det korte plisséskjørtet … Hun likte å være fysisk aktiv, likte følelsen det ga henne i kroppen, og hun likte å danse, bruke leppestift, gå med hatt, røyke sigaretter med munnstykke, drikke champagne. Som Greta Garbo i Gösta Berlings saga.

Med en langtrukken fløytetone dundret toget inn i en tunnel. Det ble mørkt rundt henne. Hun trakk toglukten dypt ned i lungene.

Hun vet ikke nøyaktig når alt begynte å gå på tverke. Det skjedde uten at noen la merke til det. Det var på grunn av det fordømte kullstøvet. En dag begynte det å lukte jernbanestasjon i gatene. Det stinket røyk, lær. Høye, blankpussede støvler, bandolærer, brune skjorter, belter med spenne, militært dingeldangel … Da hun og venninnen Ruth kom ut fra en kino i Weissenhof en tirsdagskveld, støtte de på en guttegjeng som skrålte en nazisang. Det var bare noen guttevalper, og de brød seg ikke om dem. Men så kom forbudet mot å handle i jødiske forretninger. Hun så for seg moren da hun bøyde seg for å plukke opp sjalet hun hadde mistet idet en butikkeier hadde kastet henne på dør. Bildet var som et blåmerke i erindringen. Et blått sjal tilskitnet av møkkete slaps. Like etter begynte man å brenne bøker og partiturer. Deretter begynte stadionene å fylles av mennesker. Pene damer, hederlige familiefedre. De var ikke fanatikere, men alminnelige mennesker, selgere av hodepinetabletter, husmødre, studenter, selv Heidegger-disipler. Alle lyttet til talerne, de ble ikke ført bak lyset. De visste godt hva som foregikk. De måtte velge, og valgte. De valgte.

Den 18. mars klokken syv om ettermiddagen stod noen SAfolk på døren til foreldrenes hus. Det regnet. De kom for å hente Oskar og Karl. Da de ikke fant dem, tok de med seg henne istedenfor.

Ødelagte låser, åpne skapdører, tømte skuffer, papirer overalt … De fant det siste brevet som Georg hadde sendt henne fra Italia. Ifølge dem oste det av bolsjevikisk svineri. Hva kunne man vente av en russer? Georg var ikke i stand til å snakke om kjærlighet uten å trekke klassekampen inn i det. Men han hadde klart å flykte og var i trygghet. Hun hadde fortalt dem sannheten, at hun var blitt kjent med ham på universitetet. Han studerte medisin i Leipzig. De var halvveis kjærester, men blandet seg ikke i hverandres saker. Han ble aldri med på fest til vennene hennes, og hun spurte ham aldri ut om møtene han gikk på om morgenen. «Jeg har aldri brydd meg om politikk,» sa hun til dem. Og hun må ha virket overbevisende. Jeg antar at klærne gjorde sitt. Hun hadde på seg det mørkerøde skjørtet som tante Terra hadde gitt henne da hun gikk ut av gymnaset, høyhælte sko og en bluse med åpen hals, som om SA hadde arrestert henne akkurat i det øyeblikket hun var på vei til dans. Moren sa alltid at det å kle seg riktig kunne bety liv eller død. Hun hadde rett. Ingen la en hånd på henne.

Mens de førte henne bortover korridoren til cellen, hørte hun skrikene fra dem som ble forhørt i vestfløyen. Da turen kom til henne, spilte hun rollen godt. En naiv og skremt jentunge. Visst var hun redd, men ikke så redd at hun ikke klarte å tenke. Iblant avhenger livet ditt av at du klarer å holde hodet kaldt og sansene våkne. De truet med å holde henne innesperret til Karl og Oskar meldte seg, men hun klarte å overbevise dem om at hun ikke hadde noen opplysninger å gi dem. Den gråtkvalte stemmen, de store øynene, det prøvende smilet.

Den natten lå hun på brisken og røykte og stirret i taket. Det eneste hun ville, var å få denne komedien overstått. Hun tenkte på brødrene sine, og ba om at de hadde klart å komme seg over til Sveits eller Italia, som Georg. Også hun måtte se å komme seg ut derfra. Tyskland var ikke lenger hennes land. Hun måtte begynne på nytt et annet sted. Noen nytte måtte hun vel ha av språkene hun hadde lært. Hun måtte komme seg bort derfra. Og hun ville klare det. Det var hun sikker på. For hun hadde en lykkestjerne.

Toget brøt ut i lyset igjen, og skumpet og skranglet som en kjerre mellom fjellene. Nå var de i et annet landskap. En elv, en bondegård omgitt av epletrær, små landsbyer med røyk fra pipene. Noen unger oppe på en jordvoll løftet armene og vinket idet toget svingte forbi i skumringen.

Hun hadde sett det første stjerneskuddet i Reutlingen da hun var fem år gammel. De var på vei hjem fra Jakobs bakeri med en nøttekake. Karl gikk foran og sparket til småstein; hun og Oskar hang som vanlig litt etter. Plutselig pekte Karl opp mot himmelen med en storebrorfinger.

«Se, lille ørret. Ønsk deg noe.» Han kalte henne alltid det. Lille ørret. Mørket der oppe hadde en dyp, plommerød farge. Tre barn, skulder ved skulder, stirret opp på himmelen mens stjernene falt, to og to, tre og tre, som saltkorn. Hun kan fremdeles kjenne lukten av genserermene over skuldrene.

«En komet er en gave fra skjebnen,» sa Oskar.

«Som en bursdagspresang?» spurte hun.

«Bedre. For den varer evig.»

Det finnes ting som bare brødre og søstre vet, detaljer som en spion benytter for å bevise sin identitet. Minner som ligger gjemt i barndommens høye gress.

Karl var den smarteste av de tre. Han lærte henne hvordan hun skulle oppføre seg hvis hun ble arrestert, og å gjøre som Ungkommunistene når de kommuniserte ved å dunke bokstavene i alfabetet i veggene. Det sikret henne i det minste med - fangenes respekt. Skal man overleve i fengselet, må man hjelpe hverandre. Jo mer du vet, desto mer er du verdt. Oskar lærte henne hvordan hun skulle stå imot, skjule sine svakheter, bevare selvkontrollen, selvsikkerheten. La ikke følelsene røpe deg, sa han. Man kjenner faren på lukten. Man må se den komme. Hun så seg rundt. En av medpassasjerene kjederøkte. Han var svartkledd. Hun åpnet vinduet for å slippe ut røyken og hvilte armene på karmen. Duskregnet fuktet håret og kjentes kjølig mot huden. Jeg lukter den, tenkte hun. Den er her, ved siden av meg. Du må tenke raskere enn dem, fordufte, forsvinne, bli en annen, sa han til henne. På den måten lærte hun seg å skape seg om til en annen, til å spille, akkurat som dengang hun og Ruth var på loftet og lekte at de var filmskuespillerinnene de hadde sett på kino, med nonchalante gester og en sigarett med langt munnstykke mellom leppene. Asta Nielsen og Greta Garbo. Å overleve er å flykte.

De lot henne gå etter to uker. Den 4. april. Det lå en rød georgine og en åpen bok i vinduskarmen. Familien hadde fått den polske konsulen til å arbeide for hennes sak, og det hadde gitt resultater. Men hun tenkte hele tiden at hvis hun slapp ut derfra, var det på grunn av lykkestjernen hennes.

Stjernenes innvirkning på jordelivet er ingen metafor, like lite som den forbløffende presisjonen til mineralene som trekkes mot den magnetiske polen er det. Stjernene, millioner av lysår unna, har i årtusener veiledet kartografer og sjøfarende. Hvis lydbølgene brer seg gjennom himmelrommet, må også menneskenes salmer, klagerop og bønner sveve et sted der ute mellom stjernene.

Jahve, Elohim, Siod, Brausen, hvem du nå er, ulykkenes og oseanenes herre, kaosets og menneskeskarenes lovgiver, tilfeldighetenes og ødeleggelsenes fyrste, frels meg. Toget kjørte inn på perrongen under hvelvingen av jern på Gare de l’Est. Utenfor vinduet strømmet passasjerer ut til arbeidsdagen; jenta åpnet notisboken og skrev.

«Når det ikke finnes en verden du kan dra tilbake til, må du stole på skjebnen. Evnen til improvisasjon og et kaldt hode. Det er mine våpen. Jeg har brukt dem siden jeg var en liten jente. Derfor er jeg fortsatt i live. Jeg heter Gerta Pohorylle. Jeg ble født i Stuttgart, men er jøde med polsk pass. Jeg er nettopp kommet til Paris, fireogtyve år gammel og i live.»