Originaltittel: Death of kings

© 2011, Bernard Cornwell

© 2012, Bazar Forlag AS
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Gøril Eldøen

Omslagsdesign: Bazar Forlag AS

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 978-82-8087-511-2

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Kongenes død er tilegnet Anne

LeClaire, forfatter og venn, som

ga meg den første setningen.

Stedsnavn

Stavingen av stedsnavn i det angelsaksiske England var en inkonsekvent affære, og uenigheten rådet, også om selve navnene. Derfor ble London skrevet som Lundonia, Lundenberg, Lundenne, Lundene, Lundenwic, Lundenceaster og Lundres. Noen lesere vil utvilsomt foretrekke andre versjoner av navnene i listen nedenfor, men jeg har i hovedsak brukt den stavemåten jeg har funnet i enten Oxford Dictionary of English Place-Names eller den nyere Cambridge Dictionary of English Place-Names, for årene tettest opp til år 900 e.Kr. Imidlertid er heller ikke den løsningen fullstendig sikker. I år 956 ble Hayling Island skrevet både som Heilingcigae og Hæglingaiggæ. Jeg har heller ikke vært konsekvent selv; jeg har foretrukket det moderne navnet England i stedet for Englaland, og jeg har brukt Northumbria i stedet for Norðhymbralond for å unngå antagelsen om at det gamle kongerikets grenser er identiske med grensene i det moderne Englands County of Northumberland. I likhet med selve stavemåtene er med andre ord også denne listen upålitelig.

Baddan Byrig | Badbury Rings, Dorset
Beamfleot | Benfleet, Essex
Bebbanburg | Bamburgh, Northumberland
Bedanford | Bedford, Bedfordshire
Blaneford | Blandford Forum, Dorset
Buccingahamm | Buckingham, Bucks
Buchestanes | Buxton, Derbyshire
Ceaster | Chester, Cheshire
Cent | Kent
Cippanhamm | Chippenhamm, Wiltshire
Cirrenceastre | Cirencester, Gloucestershire
Contwaraburg | Canterbury, Kent
Cracgelad | Cricklade, Wiltshire
Cumbraland | Cumberland
Cyninges Tun | Kingston upon Thames, Stor-London
Cytringan | Kettering, Northants
Dumnoc | Dunwich, Suffolk
Dunholm | Durham, County Durham
Eanulfsbirig | St Neot, Cambridgeshire
Eleg | Ely, Cambridgeshire
Eoferwic | York, Yorkshire (kalt Jorvik av danene)
Exanceaster | Exeter, Devon
Fagranforda | Fairford, Gloucestershire
Fearnhamme | Farnham, Surrey
Fifhidan | Fyfield, Wiltshire
Fughelness | Foulness Island, Essex
Gegnesburh | Gainsborough, Lincolnshire
Gleawecestre | Gloucester, Gloucestershire
Grantaceaster | Cambridge, Cambridgeshire
Hothlege | Hadleigh Ray, Essex
Hrofeceastre | Rochester, Kent
Humbre | River Humber
Huntandon | Huntingdon, Cambridgeshire
Liccelfeld | Lichfield, Staffordshire
Lindisfarena | Lindisfarne, Northumberland
Lundene | London
Medwæg River | Medway, Kent
Natangrafum | Notgrove, Gloucestershire
Oxnaforda | Oxford, Oxfordshire
Ratumacos | Rouen, Normandie, Frankrike
Rochecestre | Wroxeter, Shropshire
Sæfern | River Severn
Sarisberie | Salisbury, Wiltshire
Sceaftesburi | Shaftesbury, Dorset
Sceobyrig | Shoebury, Essex
Scrobbesburh | Shrewsbury, Shropshire
Snotengahamm | Nottingham, Nottinghamshire
Sumorsæte | Somerset
Temesen | Themsen
Thornsæta | Dorset
Tofeceaster | Towcester, Northhamptonshire
Trente | River Trent
Turcandene | Turkdean, Gloucestershire
Tweoxnam | Christchurch, Dorset
Westune | Whitchurch, Shropshire
Wiltunscir | Wiltshire
Wimburnan | Wimborne, Dorset
Wintanceaster | Winchester, Hampshire
Wygraceaster | Worcester, Worcestershire

FØRSTE DEL

Seidkvinnen

1

«Hver dag er en vanlig dag,» sa fader Willibald, «helt til den ikke er det.» Han smilte tilfreds, som om han ventet at jeg ville synes det var klokt sagt, og så skuffet ut da jeg ikke svarte. «Hver dag …» begynte han igjen.

«Jeg hørte tullpratet ditt,» sa jeg bryskt.

«Helt til den ikke er det,» fullførte han lavt. Jeg likte Willibald, selv om han var prest. Han hadde vært en av huslærerne mine i barndommen, og nå betraktet jeg ham som en venn. Han var godlynt og flittig, og hvis de saktmodige noensinne arver jorden, så kommer Willibald til å bli styrtrik.

Og hver dag er en vanlig dag helt til noe forandrer seg, og denne kalde søndagsmorgenen hadde vært høyst ordinær helt til de toskene prøvde å drepe meg. Det var svært kaldt. Det hadde regnet hele uken, men denne morgenen frøs vannpyttene til is, og rimfrosten la seg hvit over gresset. Fader Willibald hadde kommet like etter soloppgang og sluttet seg til meg ute i enga. «Vi fant ikke eiendommen din i går kveld,» sa han for å forklare sin tidlige ankomst, «så vi overnattet på Sankt Rumwolds kloster.» Han pekte noe svevende mot sør og skalv litt. «Det var kaldt der,» la han til.

«Munkene i klosteret er noen gjerrigknarker,» sa jeg. Egentlig skulle jeg levere et vognlass med ved til Sankt Rumwolds hver uke, men den plikten ga jeg blaffen i. Munkene fikk hogge sin egen ved. «Hvem var Rumwold?» spurte jeg. Jeg visste svaret, men hadde lyst til å terge Willibald litt.

«Han var et svært fromt barn, herre,» sa han.

«Et barn?»

«Et spedbarn,» sa han og sukket da han skjønte hvor jeg ville hen, «bare tre dager gammel da han døde.»

«Så et tre dager gammelt spedbarn er en helgen?»

Willibald viftet med hendene. «Mirakler skjer, herre,» sa han, «de gjør faktisk det. Det sies at lille Rumwold priste Gud hver gang han diet.»

«Jeg føler det omtrent på samme måte når jeg får fatt i et kvinnebryst,» sa jeg, «betyr det at jeg er en helgen?»

Willibald grøsset og skiftet klokelig samtaleemne. «Jeg har en beskjed til deg fra ætlingen,» sa han og siktet til kong Alfreds eldste sønn Edward.

«Fortell.»

«Han er konge av Cent nå,» sa Willibald med en tilfreds mine.

«Har han sendt deg helt hit for å fortelle meg det?»

«Nei, nei. Jeg trodde kanskje du ikke hadde hørt det.»

«Selvsagt har jeg hørt det,» sa jeg. Alfred, kongen av Wessex, hadde utropt sin eldste sønn til konge av Cent, hvilket innebar at Edward kunne øve seg på å være konge uten å gjøre altfor stor skade, ettersom Cent i bunn og grunn var en del av Wessex. «Har han ødelagt Cent alt?»

«Selvsagt ikke,» sa Willibald, «men …» Han tidde brått.

«Men hva?»

«Å, ingenting,» sa han unnvikende og lot som om han fattet interesse for sauene. «Hvor mange sorte får har du?» spurte han.

«Jeg kan godt løfte deg opp etter anklene og riste deg til nyheten detter ut,» foreslo jeg.

«Det er bare det at Edward, vel …» nølte han, men så kom han fram til at det nok var best å fortelle, så jeg ikke gjorde alvor av trusselen om å riste ham etter anklene. «Det er bare det at han ville gifte seg med en jente fra Cent, og faren hans ville ikke gi sitt samtykke. Men dette er aldeles ikke viktig!»

Jeg lo. Så unge Edward var ikke den fullkomne tronarving likevel. «Så nå har Edward slått seg helt vrang?»

«Nei, nei! Bare en liten ungdomsforelskelse, det hele er overstått nå. Faren har tilgitt ham.»

Jeg stilte ingen flere spørsmål, skjønt jeg burde ha vært mye mer oppmerksom på denne sladderhistorien. «Så hvilken beskjed har du med fra Edward?» spurte jeg. Vi sto i den nederste enga på eiendommen min i Buccingahamm, i det østlige Mercia. Eiendommen tilhørte egentlig Æthelflaed, men hun hadde overdratt landskylden til meg, og gården var stor nok til å fø tretti private krigere, hvorav flesteparten befant seg i kirken denne morgenen. «Og hvorfor er ikke du i kirken?» spurte jeg Willibald før han rakk å svare på mitt forrige spørsmål, «det er helligdag, ikke sant?»

«Sankt Alnoths dag,» sa han, som om det var noe riktig storartet, «men jeg ville oppsøke deg!» Han lød oppspilt. «Jeg har nyheter til deg fra kong Edward. Hver dag er en vanlig dag …»

«Helt til den ikke er det,» sa jeg bryskt.

«Ja, herre,» sa han spakt, før han forundret rynket pannen, «men hva driver du med her ute?»

«Jeg kikker på sauer,» sa jeg, som sant var. Jeg kikket på to hundre sauer, om ikke flere, som kikket tilbake på meg og breket ynkelig.

Willibald snudde seg og stirret på saueflokken igjen. «Flotte dyr,» sa han, som om han visste hva han snakket om.

«Bare fårekjøtt og ull,» sa jeg, «og jeg holder på å velge ut hvilke som skal leve og hvilke som skal dø.» Det var den tiden av året, drapstiden, de grå dagene da vi slakter dyrene våre. Vi sparer noen av dem for å sikre avkom til våren, men de fleste må dø siden det ikke er nok fôr til å holde hele flokker og bølinger i live gjennom vinteren. «Se på ryggene deres,» sa jeg til Willibald, «for frosten smelter raskest på ullen til de sunneste dyrene. Så dem lar man leve.» Jeg løftet på ullhatten hans og rufset ham i håret, som var begynt å gråne. «Ikke noe frost her,» sa jeg muntert, «ellers måtte jeg ha skåret over strupen på deg.» Jeg pekte på en søye med brukket horn: «Behold henne!»

«Skal bli, herre,» svarte gjeteren. Han var en krokete liten mann med et skjegg som skjulte halve ansiktet. Han brummet til de to hundene sine at de skulle holde seg i ro, før han trengte seg inn i flokken og halte søya ut ved hjelp av gjeterstokken, og så slepte han henne til utkanten av jordet og drev henne bort til en mindre saueflokk i den borterste enden av enga. En av hundene, et raggete dyr med arr i pelsen, glefset etter hovene på søya helt til gjeteren satte hunden på plass. Gjeteren trengte ikke min hjelp til å velge ut hvilke dyr som fikk leve og hvilke som måtte dø. Han hadde skilt ut sauer til slakting siden han var barn, men en herre som beordrer dyrene sine slaktet, bør vise dem et minstemål av respekt og tilbringe litt tid sammen med dem.

«Dommens dag,» sa Willibald og trakk hatten ned over ørene.

«Hvor mange er det nå?» spurte jeg gjeteren.

«Jiggit og mumph, herre,» sa han.

«Er det nok?»

«Det er nok, herre.»

«Drep resten, da,» sa jeg.

«Jiggit og mumph?» spurte Willibald, som fremdeles skalv.

«Fem og tjue,» sa jeg. «Yain, tain, tether, mether, mumph. Det er slik gjeterne teller. Jeg vet ikke hvorfor. Verden er full av mysterier. Jeg har hørt at det endog finnes folk som tror at et tre dager gammelt spedbarn er en helgen.»

«Gud lar seg ikke spotte, herre,» sa fader Willibald i et forsøk på å være streng.

«Av meg gjør han det,» sa jeg. «Så hva har unge Edward på hjertet?»

«Å, det er høyst interessant,» begynte Willibald ivrig, men tidde raskt fordi jeg holdt opp hånden.

De to gjeterhundene knurret. Begge hadde lagt seg ned, med blikket vendt mot et skogholt på sørsiden. Det hadde begynt å sludde. Jeg kikket bort mot trærne, men kunne ikke skimte noe faretruende mellom de svarte vintergreinene eller blant kristtornene. «Ulver?» spurte jeg gjeteren.

«Har ikke sett ulv her siden det året den gamle brua falt, herre,» sa han.

Hundene reiste bust. Gjeteren roet dem ved å klikke med tungen, og så plystret han kort og skarpt, hvorpå den ene hunden satte av sted mot skogholtet. Den andre klynket, ville også slippes løs, men gjeteren ga fra seg en lav lyd, og hunden roet seg igjen.

Hunden som løp, dreide i retning av trærne. Det var en tispe, og hun kunne sine saker. Hun bykset over en isete grøft og forsvant inn mellom kristtornene, bjeffet brått, kom til syne igjen og hoppet tilbake over grøften. Et øyeblikk stoppet hun, vendt mot trærne, og la så på sprang akkurat idet en pil skjøt ut av den skyggefulle skogen. Gjeteren plystret skarpt, og tispa styrtet tilbake til oss, mens pilen falt ned bak henne uten å gjøre noen skade.

«Fredløse,» sa jeg.

«Eller menn på utkikk etter hjort,» sa gjeteren.

«Hjort som tilhører meg,» sa jeg. Jeg stirret fremdeles mot trærne. Hvorfor skulle krypskyttere sende en pil etter en gjeterhund? Det hadde vært lurere å løpe sin vei. Men kanskje var dette noen riktig dumme krypskyttere?

Det sluddet kraftigere nå, takket være en kald østavind. Jeg hadde på meg en tykk pelskappe, høye støvler og reveskinnslue, så jeg merket ikke noe til kulda, men Willibald, prestelig kledd i svart, skalv på tross av ullkappen og hatten sin. «Jeg må få deg tilbake til hallen,» sa jeg. «Folk på din alder burde ikke oppholde seg utendørs om vinteren.»

«Jeg hadde ikke ventet regn,» sa Willibald. Han lød mismodig.

«Det kommer snø før middagstid,» sa gjeteren.

«Har du en hytte i nærheten?» spurte jeg ham.

Han pekte mot nord. «Like bak de trærne der,» sa han og siktet til en tett treklynge hvor det gikk en sti.

«Er det et ildsted i hytta?»

«Ja, herre.»

«Ta oss med dit,» sa jeg. Jeg ville la Willibald varme seg foran peisen mens jeg gikk og hentet en skikkelig kappe til ham samt en medgjørlig hest som kunne frakte ham tilbake til hallen.

Vi begynte å gå mot nord, og hundene knurret igjen. Jeg snudde meg for å se meg tilbake, og plutselig var det noen menn i utkanten av skogholtet. En ujevn rekke som sto og stirret på oss. «Kjenner du dem?» spurte jeg gjeteren.

«De er ikke fra disse traktene, herre, og eddera-a-dix,» sa han og siktet til at det var tretten av dem, «det betyr ulykke, herre.» Han gjorde korsets tegn.

«Hva …» begynte fader Willibald.

«Stille,» sa jeg. De to gjeterhundene snerret nå. «Fredløse,» gjettet jeg, uten å ta blikket fra dem.

«Sankt Alnoth ble drept av fredløse,» sa Willibald engstelig.

«Så de fredløse begår ikke bare dumheter,» sa jeg, «men disse her er tosker.»

«Tosker?»

«Som angriper oss,» sa jeg. «De vil bli innhentet og revet i filler.»

«Hvis ikke vi blir drept først,» sa Willibald.

«Bare gå videre!» Jeg dyttet ham i retning av treklyngen og rørte ved sverdhjaltet mitt før jeg fulgte etter. Jeg hadde ikke med meg Slangeånden, det store stridssverdet mitt, men en mindre, lettere klinge jeg hadde tatt fra en dane jeg hadde drept tidligere det året i Beamfleot. Det var et bra sverd, men der og da skulle jeg ønske jeg hadde hatt Slangeånden spent rundt midjen. Jeg så meg tilbake. De tretten mennene var i ferd med å krysse grøften for å følge etter oss. To av dem hadde buer. Resten lot til å være rustet med økser, kniver og spyd. Willibald gikk sakte, andpusten allerede. «Hvem er de?» gispet han.

«Banditter?» foreslo jeg. «Landstrykere? Jeg vet ikke. Løp!» Jeg dyttet ham inn mellom trærne, og så trakk jeg sverdet ut av sliren og snudde meg mot forfølgerne. En av dem tok en pil ut av sekken han hadde spent rundt midjen. Det fikk meg til å innse at det var best å følge etter Willibald inn i treklyngen. Pilen føk forbi meg og laget en revne i skogbunnen. Jeg hadde ingen brynje, bare den tykke pelskappen som ikke ga vern mot en jegers piler. «Løp videre,» ropte jeg til Willibald, før jeg hinket oppover langs stien. Under slaget ved Ethandun var jeg blitt såret i høyre lår, og selv om jeg nå kunne gå, og endog løpe langsomt, visste jeg at jeg ikke var i stand til å springe fra disse mennene som bare var et bueskudd unna. Jeg hastet oppover stien idet en ny pil ble avledet av en grein og braste ned mellom trærne. Hver dag er en vanlig dag, tenkte jeg, helt til den blir interessant. Forfølgerne mine kunne ikke se meg mellom de mørke stammene og de tette kristtornene, men de antok sannsynligvis at jeg hadde fulgt etter Willibald og holdt meg på stien. Men jeg krøp sammen i den tette underskogen, skjult av de glinsende bladene på en kristtorn og av kappen min, som jeg hadde trukket over håret og ansiktet. Forfølgerne fór forbi gjemmestedet mitt uten å se nærmere etter. De to bueskytterne ledet an.

Jeg lot dem få et godt forsprang og fulgte så etter. Jeg hadde hørt dem snakke idet de løp forbi, og visste derfor at de var saksere, og etter dialekten å dømme antagelig fra Mercia. Røvere, antok jeg. Det gikk en romersk vei gjennom de dype skogene i nærheten, og der herjet herreløse menn som la seg i bakhold og plyndret de reisende, som gjerne ferdedes i store følger for å beskytte seg. To ganger hadde jeg ledet krigerne mine ut på jakt etter disse bandittene, og jeg trodde jeg hadde overbevist dem om at de burde finne seg et levebrød langt unna eiendommen min, og dessuten pleide ikke slike landstrykere å ta seg inn på eiendommer. Likevel kunne jeg ikke forestille meg hvem disse mennene ellers skulle være. Nakkehårene mine fortsatte å reise seg.

Jeg beveget meg forsiktig mot skogbrynet, og derfra kunne jeg se mennene stå utenfor gjeterens hytte, som mer lignet en haug med gress. Han hadde bygget dette skuret med greiner dekket av torv og hadde latt det være en åpning i midten for å slippe ut røyken fra ildstedet. Gjeteren selv var ikke å se, men Willibald var tatt til fange, selv om han foreløpig var uskadd. Kanskje var det prestestatusen som beskyttet ham. Én mann holdt ham fast. De andre må ha skjønt at jeg fremdeles befant meg inne mellom trærne, for de stirret mot treklyngen som ga meg dekning.

Så dukket plutselig de to gjeterhundene opp til venstre for meg og styrtet gjøende mot de tretten mennene. De raske og smidige dyrene kretset rundt mennene og bykset og glefset mot dem noen ganger før de dreide av. Bare én av mennene hadde sverd, men han var klønete med klingen; han svingte sverdet mot tispa idet hun nærmet seg, og bommet med en armlengde. En av de to bueskytterne spente buen, trakk pilen mot seg, og så falt han plutselig bakover som om han var blitt slått av en usynlig hammer. Han ble liggende langflat på bakken mens pilen hans svevde opp i luften og dalte harmløst ned mellom trærne bak meg. Hundene, som hadde lagt seg ned på forlabbene, knurret og flekket tenner. Den falne bueskytteren rørte på seg, men kunne åpenbart ikke stå på beina. Resten av mennene så redde ut.

Den andre bueskytteren hevet våpenet sitt, men så rygget han plutselig bakover, slapp buen og slo hendene for ansiktet, og jeg kunne se det glimte i blod – blod like gnistrende rødt som kristtornbær. Et fargebluss i vintermorgenen, og så var det borte, og mannen holdt seg for ansiktet, sammenkrøket av smerte. Hundene gjødde før de styrtet inn mellom trærne igjen. Nedbøren tiltok, sluddet slo hardt mot de nakne greinene. To av mennene begynte å gå mot gjeterhytta, men ble kalt tilbake av anføreren sin. Han var yngre enn de andre og så mer velbeslått ut, eller i hvert fall mindre fattig, hadde et magert ansikt, årvåkent blikk og kort, lyst skjegg. Han hadde på seg en oppskrapet lærvest, men under den kunne jeg skimte en brynjeskjorte. Enten hadde han vært kriger, eller så hadde han stjålet brynjen. «Herre Uhtred!» ropte han.

Jeg svarte ikke. Skjulestedet mitt var godt nok, i hvert fall for øyeblikket, skjønt jeg visste at jeg ikke kunne bli værende der hvis de ga seg til å søke gjennom skogholtet. Men det som hadde truffet dem, hva det nå enn var, hadde gjort dem fryktsomme. Hva var det? Det må ha vært gudene, tenkte jeg, eller kanskje denne kristne helgenen. Alnoth avskydde sikkert de fredløse hvis han var blitt drept av den slags menn, og jeg tvilte ikke på at disse mennene, som var blitt sendt for å drepe meg, var fredløse. Og det var ikke uventet, for på den tiden hadde jeg fiender så det holdt. Fiender har jeg ennå, men nå bor jeg bak Nord-Englands kraftigste pæleverk, mens det den gangen, vinteren 898, ikke fantes noe England. Det som fantes, var Northumbria og Øst-Anglia, Mercia og Wessex. De to førstnevnte områdene ble styrt av danene, Wessex var saksisk, mens Mercia var et virvar, dels dansk og dels saksisk. Og jeg var som Mercia, for jeg var født sakser, men oppfostret som dane. Jeg dyrket ennå danenes guder, men skjebnen hadde dømt meg til å være de kristne saksernes skjold mot den stadige trusselen fra de hedenske danene. Så en hel bråte med daner ville nok gjerne se meg død, men jeg kunne ikke forestille meg noen dansk fiende som ville hyre merciske fredløse til å angripe meg. Det var også flere saksere som mer enn gjerne skulle sett liket av meg bli lagt på sitt avlange hvilested. Min fetter Æthelred, herre av Mercia, ville betalt godt for å se graven min fylles, men han ville vel ha sendt krigere, ikke banditter? Likevel virket det mest sannsynlig at det var ham. Han var gift med Æthelflaed, datteren til Alfred av Wessex, og jeg hadde plantet hanreiens horn på Æthelreds hode og antok at han ville gjengjelde tjenesten ved å sende tretten fredløse etter meg.

«Herre Uhtred!» ropte den unge mannen igjen, men det eneste svaret han fikk, var en plutselig, forskremt breking.

Sauene kom strømmende nedover stien gjennom skogholtet, jaget av de to hundene som glefset etter hasene på dem for å drive dem raskere fram til de tretten mennene, og så fort de var framme, stormet hundene rundt mens de glefsende jaget saueflokken inn i en tett sirkel som omringet de fredløse. Jeg måtte le. Jeg var Uhtred av Bebbanburg, mannen som hadde drept Ubbe ved havet, og som hadde knust Hæstens hær ved Beamfleot, men denne kalde søndagsmorgenen var det gjeteren som viste seg å være den dyktigste krigsherren. Hans forskremte flokk var pakket så tett rundt de fredløse at de knapt kunne røre seg. Hundene ulte, sauene brekte, og de tretten mennene visste ikke sin arme råd.

Jeg steg ut av skogen. «Du søkte meg?» ropte jeg.

Den unge mannens svar var å prøve å trenge seg fram mot meg, men de tettpakkede sauene hindret ham. Han sparket til dem og hogg etter dem med sverdet, men jo mer han kjempet, desto reddere ble sauene, og hele tiden presset hundene dem lenger inn. Den unge mannen bannet, og så grep han fatt i Willibald. «Slipp oss fri, ellers dreper vi ham,» sa han.

«Han er kristen,» sa jeg og viste fram torshammeren jeg hadde hengende om halsen, «så hvorfor skulle jeg bry meg om at dere dreper ham?»

Willibald stirret forskrekket på meg, så snudde han seg idet en av mennene satte i et hyl av smerte. Nok en gang glimtet det til av kristtornrødt blod i sluddet, og denne gangen så jeg hvem som sto bak. Det var verken gudene eller den drepte helgenen, men gjeteren, som hadde kommet fram fra trærne med en slynge i hendene. Han tok en stein ut av tasken sin, la den i lærkoppen og svingte slyngen igjen. Det lød et sus, så slapp han den ene snoren, og enda en stein føk av gårde med kurs mot mennene.

De forsøkte å komme seg unna, vettskremte, og jeg ga gjeteren tegn til at han skulle la dem gå. Han plystret på hundene, og både menn og sauer spredte seg utover. Mennene la på sprang, bortsett fra den første bueskytteren, som fremdeles lå på bakken, slått ut av steinen som hadde truffet ham i hodet. Denne unge mannen, djervere enn de andre, kom nå mot meg, kanskje i den tro at følgesvennene hans ville bistå ham, men han innså fort at han var alene. Frykten sto skrevet i ansiktet hans, han snudde seg, og i samme øyeblikk hoppet tispa på ham og lot tennene synke inn i sverdarmen hans. Mannen skrek og prøvde å riste henne av seg da også hannhunden kom styrtende til. Han skrek ennå da jeg slo ham i bakhodet med flatsiden av sverdklingen min. «Du kan rope hundene til deg nå,» sa jeg til gjeteren.

Den første bueskytteren levde fremdeles, men han hadde en flekk med blodstenkt hår over høyre øre. Jeg sparket ham hardt i siden, og han stønnet, men var bevisstløs. Jeg ga buen og pilkoggeret hans til gjeteren. «Hva heter du?»

«Egbert, herre.»

«Du er en rik mann nå, Egbert,» sa jeg til ham og skulle ønske at det var sant. Jeg ville gi Egbert god belønning for morgenens innsats, men jeg var ikke lenger rik. Jeg hadde brukt pengene mine på krigere, brynjer og våpen for å beseire Hæsten, så den vinteren var jeg en fattiglus.

Resten av de fredløse var forduftet; de hadde løpt nordover igjen. Willibald skalv. «De var ute etter deg, herre,» sa han med klaprende tenner, «de hadde fått betalt for å drepe deg.»

Jeg bøyde meg over bueskytteren. Gjeterens stein hadde knust skallen hans, og jeg kunne skimte et takkete, splintret stykke bein mellom de blodstenkte hårtustene. En av gjeterhundene kom bort for å snuse på den skadde mannen, og jeg klappet den tykke, stive pelsen. «Fine hunder du har,» sa jeg til Egbert.

«Ulvedrepere, herre,» sa han og løftet på slyngen, «men denne her er bedre.»

«Du håndterer den bra,» sa jeg. Det var mildt sagt, for mannen var livsfarlig.

«Har fått god trening de siste tjuefem åra, herre. Ingenting er bedre enn stein når en skal jage vekk ulver.»

«De hadde fått betalt for å drepe meg?» spurte jeg Willibald.

«Det var det de sa. De var hyret for å drepe deg.»

«Gå inn i hytta,» sa jeg, «få varmen i deg.» Jeg vendte meg mot den yngre mannen, som ble voktet av den største hunden. «Hva heter du?»

Han nølte, og så åpnet han motvillig munnen, «Wærfurth, herre.»

«Og hvem var det som betalte dere for å drepe meg?»

«Jeg vet ikke, herre.»

Og det gjorde han øyensynlig ikke. Wærfurth og hans menn kom fra et sted i nærheten av Tofeceaster, en bosetning litt lenger nord, og Wærfurth fortalte meg at en mann hadde lovet å betale min vekt i sølv for å se meg død. Mannen hadde foreslått at de skulle slå til en søndagsmorgen, for da visste han at mesteparten av mennene mine ville være i kirken, og Wærfurth hadde vervet et dusin landstrykere til oppdraget. Han måtte ha visst at det var uhyre risikabelt, for jeg var ikke uten ry, men belønningen var enorm. «Var denne mannen dane eller sakser?» spurte jeg.

«Sakser, herre.»

«Og du kjenner ham ikke?»

«Nei, herre.»

Jeg forhørte ham mer, men alt han kunne fortelle meg, var at mannen var tynn, skallet og manglet et øye. Beskrivelsen sa meg ikke stort. En enøyd, skallet mann? Det kunne være nesten hvem som helst. Jeg stilte spørsmål helt til jeg hadde vridd Wærfurth tørr for nytteløse svar, og så hengte jeg både ham og bueskytteren.

Og Willibald viste meg den magiske fisken.

En gruppe utsendinger ventet i hallen min. Seksten menn hadde kommet fra Alfreds hovedstad, Wintanceaster, og blant dem var det intet mindre enn fem prester. To av dem var fra Wessex, i likhet med Willibald, og de to andre var merciere som visstnok hadde slått seg ned i Øst-Anglia. Jeg visste hvem de var selv om jeg ikke hadde gjenkjent dem med det samme. De var tvillinger, Ceolnoth og Ceolberht, og om lag tretti år tidligere var de blitt holdt som gisler sammen med meg i Mercia. Som barn ble vi tatt til fange av danene, en skjebne jeg hadde omfavnet og tvillingene hadde avskydd. De nærmet seg førti nå, to prikk like prester med kraftig kroppsbygning, rundt ansikt og grånende skjegg. «Vi har fulgt din framgang,» sa en av dem.

«Med beundring,» avsluttet den andre. Jeg hadde ikke sett forskjell på dem da de var barn, og greide det ikke nå heller. De avsluttet hverandres setninger.

«Motvillig,» sa den ene.

«Beundring,» sa tvillingen hans.

«Motvillig?» spurte jeg i en uvennlig tone.

«Det er velkjent at Alfred er skuffet.»

«Over at du skyr den rette tro, men …»

«Vi ber for deg hver dag!»

De to siste prestene, begge vestsaksere, var Alfreds menn. De hadde bistått ham i utarbeidelsen av lovboken hans, og de var visstnok kommet for å gi meg råd. De gjenværende elleve mennene var krigere, fem fra Øst-Anglia og seks fra Wessex, som hadde beskyttet prestene under reisen.

Og de hadde med seg den magiske fisken.

«Kong Eohric,» sa Ceolnoth eller Ceolberht.

«Ønsker å slutte forbund med Wessex,» fortsatte den andre tvillingen.

«Og med Mercia!»

«De kristne kongerikene, som du skjønner.»

«Og kong Alfred og kong Edward,» sa Willibald og fortsatte beretningen, «har sendt med en gave til kong Eohric.»

«Så Alfred lever ennå?» spurte jeg.

«Gud være lovet, ja,» sa Willibald, «men han er syk.»

«Nær døden,» skjøt en av de vestsaksiske prestene inn.

«Han ble født nær døden,» sa jeg, «og så lenge jeg har kjent ham, har han vært døende. Han lever nok i ti år til.»

«Gud gi,» sa Willibald og gjorde korsets tegn. «Men han er femti år gammel, og han blir svakere og svakere. Han er virkelig døende.»

«Og det er derfor han ønsker et slikt forbund,» fortsatte den vestsaksiske presten, «og derfor herre Edward anmoder deg om dette.»

«Kong Edward,» korrigerte Willibald sin yrkesbror.

«Så hvem kommer anmodningen fra?» spurte jeg, «Alfred av Wessex eller Edward av Cent?»

«Edward,» sa Willibald.

«Eohric,» sa Ceolnoth og Ceolberht i kor.

«Alfred,» sa den vestsaksiske presten.

«Alle sammen,» konkluderte Willibald. «Det er viktig for dem alle sammen, herre!»

Edward eller Alfred eller begge to ville at jeg skulle oppsøke kong Eohric av Øst-Anglia. Eohric var dane, men han hadde konvertert til kristendommen og sendt tvillingprestene til Alfred med forslag om et storstilt forbund mellom de kristne delene av Britannia. «Kong Eohric foreslo at du skulle besegle overenskomsten,» sa Ceolnoth eller Ceolberht.

«Med oss som rådgivere,» skyndte en av de vestsaksiske prestene seg å tilføye.

«Hvorfor meg?» spurte jeg tvillingene.

Willibald svarte for dem. «Hvem kjenner Mercia og Wessex like godt som deg?»

«Mange menn,» svarte jeg.

«Og om du leder an,» sa Willibald, «vil disse mennene følge deg.»

Vi satt ved et bord der det var satt fram øl, brød, ost, kjøttsuppe og epler. Det brant godt i grua midt i hallen, og lyset fra flammene flakket over de sotsvarte bjelkene. Gjeteren hadde hatt rett i at sluddet ville slå om til snø, og noen fnugg dalte inn gjennom ljoren i taket. Ute, bortenfor pæleverket, hang Wærfurth og bueskytteren fra en naken grein i et almetre, og sultne fugler tok for seg av likene. Mesteparten av mennene mine var inne i hallen og lyttet til samtalen vår. «Det er en underlig årstid å inngå overenskomster på,» sa jeg.

«Alfred har ikke lenge igjen,» sa Willibald, «og han ønsker virkelig dette forbundet, herre. Hvis alle de kristne i Britannia står sammen, herre, da vil unge Edwards trone være trygg når han arver kronen.»

Det lød fornuftig, men hvorfor skulle Eohric være interessert i et slikt forbund? Så lenge jeg kunne huske, hadde Eohric av Øst-Anglia sittet på gjerdet og betraktet striden mellom kristne og hedninger, daner og saksere, og nå ville han plutselig sverge troskap til de kristne sakserne?

«På grunn av Knut Ranulfson,» svarte en av tvillingene da jeg stilte spørsmålet.

«Han har sendt menn sørover,» sa den andre tvillingen.

«Til Sigurd Torrsons landområder,» sa jeg. «Det vet jeg, det var jeg som sendte bud om det til Alfred. Og Eohric frykter Knut og Sigurd?»

«Det gjør han,» sa Ceolnoth eller Ceolberht.

«Knut og Sigurd vil ikke angripe nå,» sa jeg, «men kanskje til våren.» Knut og Sigurd var daner fra Northumbria, og liksom alle daner drømte de om å erobre alle landområder der det ble talt engelsk tungemål. Inntrengerne hadde forsøkt om og om igjen, og om og om igjen hadde de lidd nederlag. Likevel ville det uvegerlig komme et nytt angrep, for hjertet av Wessex, som var den saksiske kristendommens store bastion, ble svakere og svakere. Alfred var døende, og hans død ville utvilsomt trekke hedenske sverd og hedensk ild til Mercia og Wessex. «Men hvorfor skulle Knut eller Sigurd angripe Eohric?» spurte jeg. «De bryr seg ikke om Øst-Anglia, de vil ha Mercia og Wessex.»

«De vil ha alt,» svarte Ceolnoth eller Ceolberht.

«Og den rette tro vil bli feid vekk fra Britannia hvis vi ikke forsvarer den,» sa den eldste av de to vestsaksiske prestene.

«Derfor ber vi deg om å besegle dette forbundet,» sa Willibald.

«Under feiringen av kristusmesse,» føyde en av tvillingene til.

«Og Alfred har sendt med en gave til Eohric,» fortsatte Willibald begeistret, «Alfred og Edward! De har vært høyst gavmilde, herre!»

Gaven var anbrakt i et sølvskrin prydet med edelsteiner. På lokket var det en kristusfigur med utstrakte armer, og rundt den sto inskripsjonen «Edward mec heht Gewyrcan,» som betydde at det var Edward som hadde fått relikvieskrinet laget, eller mer sannsynlig at faren hans hadde bestilt gaven og tilskrevet sønnen gavmildheten. Pietetsfullt løftet Willibald på lokket, og innvendig var skrinet kledd i et rødfarget stoff. En liten pute, like vid og bred som en mannshånd, fikk akkurat plass, og oppå puten lå et fiskeskjelett. Det var intakt, bortsett fra hodet, og besto av en lang, hvit ryggrad med en kam av ribbein på hver side. «Der,» sa Willibald og nærmest hvisket ordet fram, som om fiskeskjelettet ville bli forstyrret om han snakket for høyt.

«En død sild?» spurte jeg vantro, «er det gaven fra Alfred?»

Alle prestene korset seg.

«Hvor mange flere fiskebein vil dere ha?» spurte jeg og snudde meg mot Finan, min beste venn og befalingsmann for mine private krigere. «Vi kan skaffe død fisk, vi, ikke sant?»

«I bøtter og spann, herre,» sa han.

«Herre Uhtred!» Willibald lot seg som vanlig forskrekke av spydighetene mine. «Den fisken der,» sa han og pekte på skjelettet med en dirrende finger, «var en av de to fiskene Vår Herre brukte da han mettet fem tusen!»

«Den andre fisken må ha vært sabla stor,» sa jeg, «hva var det? En hval?»

Den eldste vestsaksiske presten så morskt på meg. «Jeg frarådet Edward å hyre deg til denne oppgaven,» sa han. «Jeg ba ham sende en kristen.»

«Så bruk noen andre,» repliserte jeg. «Jeg tilbringer heller julen i min egen hall.»

«Han vil at du skal dra,» svarte presten skarpt.

«Alfred vil også det,» skjøt Willibald inn, og så smilte han, «han tror du kan skremme Eohric litt.»

«Hvorfor vil han at Eohric skal bli skremt?» spurte jeg. «Jeg trodde de skulle bli forbundsfeller?»

«Kong Eohric tillater at skipene hans plyndrer vår handelsflåte,» sa presten, «og han må betale erstatning før vi lover ham beskyttelse. Kongen tror du vil være overbevisende.»

«Vi trenger ikke å dra før om minst ti dager,» sa jeg og sendte prestene et dystert blikk. «Skal jeg bli nødt til å fø dere alle fram til den tid?»

«Ja, herre,» sa Willibald gledestrålende.

Skjebnen er underlig. Jeg hadde avvist kristendommen til fordel for danenes guder, men jeg elsket Æthelflaed, Alfreds datter, og hun var kristen, og det medførte at jeg bar mitt sverd på korsets side.

Og dermed så det ut til at jeg ville tilbringe julen i ØstAnglia.

Osferth kom til Buccingahamm og hadde med seg ytterligere tjue av mine private krigere. Jeg hadde sendt bud etter dem, for jeg ønsket å bringe en stor tropp til Øst-Anglia. Vel hadde kong Eohric foreslått overenskomsten, og han ville kanskje være medgjørlig overfor ethvert krav Alfred stilte, men det er best å stille sterkt når overenskomster skal inngås, så jeg aktet å ankomme Øst-Anglia med et følge som gjorde inntrykk. Osferth og hans menn hadde voktet Ceaster, det romerske fortet lengst nord ved Mercias grense mot vest, der Hæsten hadde søkt tilflukt etter at hærstyrken hans ble knust ved Beamfleot. Osferth hilste meg høytidelig, slik han hadde for vane å gjøre. Han smilte sjelden og så vanligvis misfornøyd ut uansett hva det var han så, men jeg tror han var glad for å bli gjenforent med oss andre. Han var Alfreds sønn, født av en tjenestejente før Alfred oppdaget den kristne lydighetens tvilsomme gleder. Alfred ønsket at hans uekte sønn skulle bli prest, men Osferth hadde i stedet valgt å bli stridsmann. Det var et underlig valg, for han fant ingen stor glede i å slåss og higet ikke etter de brutale øyeblikkene der raseri og klinge får den øvrige verden til å virke grå og trist. Likevel brakte han sin fars gode egenskaper med seg i strid. Han var alvorlig, tenksom og metodisk. Mens Finan og jeg kunne være ubetenksomme og egenrådige, brukte Osferth hodet, og det var ingen dårlig egenskap for en kriger.

«Hæsten slikker fortsatt sine sår,» kunne han fortelle meg.

«Vi burde ha drept ham,» brummet jeg. Hæsten hadde trukket seg tilbake til Ceaster etter at jeg hadde knust flåten og hæren hans ved Beamfleot. Instinktivt hadde jeg villet følge etter ham og få en slutt på dette tøvet en gang for alle, men Alfred kalte sine private krigere hjem til Wessex, og jeg hadde ikke nok menn til å kringsette den romerske festningsvollen i Ceaster. Derfor var Hæsten ennå i live. Vi holdt øye med ham, så etter tegn som tydet på at han hyret flere menn, men Osferth mente at Hæsten snarere ble svakere enn sterkere.

«Han blir nok nødt til å svelge stoltheten og avlegge troskapsed til noen andre,» trodde han.

«Til Sigurd eller Knut,» sa jeg. Sigurd og Knut var nå de mektigste danene i Britannia, selv om ingen av dem var konge. De hadde land, rikdom, buskap, bølinger, sølv, skip, menn og ærgjerrighet. «Hvorfor skulle de være interessert i Øst-Anglia?» undret jeg høyt.

«Hvorfor ikke?» repliserte Finan. Han var min nærmeste følgesvenn og den jeg stolte mest på i strid.

«Fordi de vil ha Wessex,» sa jeg.

«De vil ha hele Britannia,» sa Finan.

«De venter,» sa Osferth.

«På hva da?»

«På Alfreds død,» svarte han. Han omtalte nesten aldri Alfred som «min far,» som om han, i likhet med kongen, skammet seg over måten han hadde kommet til verden på.

«Gjett om det blir kaos når det skjer», sa Finan frydefullt.

«Edward vil bli en god konge,» sa Osferth irettesettende.

«Han blir nok nødt til å kjempe for det», sa jeg. «Danene kommer til å sette ham på prøve.»

«Og vil du kjempe for ham?» spurte Osferth.

«Jeg liker Edward,» sa jeg uforpliktende. Og jeg likte ham faktisk. Jeg hadde hatt vondt av ham da han var barn fordi han etter farens ønske ble oppfostret av bistre prester som skulle gjøre Edward til den fullkomne arving av Alfreds kristne kongerike. Da jeg møtte ham igjen, like før slaget ved Beamfleot, slo han meg som en oppblåst og fordomsfull ung mann, men han satte pris på krigernes selskap, og oppblåstheten forsvant. Han hadde kjempet godt ved Beamfleot, og nå, om man festet lit til Willibalds sladder, hadde han lært et og annet om synd også.

«Søsteren hans vil nok at du skal støtte ham,» kom det megetsigende fra Osferth, og Finan måtte le. Alle visste at Æthelflaed var min elskerinne, på samme måte som de visste at Æthelflaeds far også var Osferths far, men de fleste lot høflig som ingenting, og Osferths megetsigende bemerkning var det lengste han våget å gå i å hentyde til mitt forhold til halvsøsteren hans. Jeg ville mye heller ha tilbrakt julehøytiden sammen med Æthelflaed, men Osferth fortalte meg at hun var blitt kalt til Wintanceaster, og jeg visste at jeg ikke var velkommen ved Alfreds bord. Dessuten hadde jeg nå fått i oppgave å avlevere den magiske fisken til Eohric, og jeg fryktet at Sigurd og Knut ville plyndre landområdene mine mens jeg befant meg i Øst-Anglia.

Sommeren før hadde Sigurd og Knut ført skipene sine sørover til kysten av Wessex mens Hæstens hær herjet i Mercia. Planen til de to northumbriske danene hadde vært å avlede Alfreds hær mens Hæsten løp løpsk ved Wessex’ nordlige grense, men Alfred sendte meg troppene sine likevel, og Hæsten ble nedkjempet. Sigurd og Knut innså at de ikke ville klare å innta noen av Alfreds burhs, de befestede byene som var spredt utover alle de saksiske områdene, og hadde derfor dratt tilbake til skipene sine. Men jeg visste at de ikke ville gi seg. De var daner, og det betydde at de planla mer ugagn.

Så dagen etter, mens snøen smeltet, tok jeg med meg Finan, Osferth og tretti menn nordover til ealdorman Beornnoths land. Jeg likte Beornnoth. Han var en gammel, gråsprengt og vanfør hissigpropp. Eiendommene hans lå helt i utkanten av den saksiske delen av Mercia, og alt som lå nord for dem, tilhørte danene, hvilket innebar at han de siste årene hadde vært nødt til å forsvare jordene og landsbyene sine mot angrep fra Sigurd Torssons menn. «I himmelens navn,» sa han da han fikk øye på meg, «ikke si at du har tenkt å feire jul i hallen min?»

«Jeg foretrekker god mat,» sa jeg.

«Og jeg foretrekker gjester som tar seg godt ut,» repliserte han og ropte til tjenerne at de skulle ta hestene våre. Han bodde litt nordøst for Tofeceaster, i en stor hall omgitt av låver og staller som var beskyttet av et solid pæleverk. Gårdsplassen mellom hallen og den største låven var blodstenkt etter den pågående kvegslaktingen. Menn kappet hasene på de forskremte dyrene for så å spenne dem fast til bakken og holde dem i ro mens andre menn drepte dem med et økseslag mot pannen. Dyreskrottene, som det ennå rykket i, ble slept til den ene siden av gårdsplassen, der kvinner og barn flådde og parterte dem med lange kniver. Hunder betraktet det hele og slåss om restene av innvollene som ble kastet til dem. En eim av blod og møkk hang i luften. «Det har vært et godt år,» sa Beornnoth, «dobbelt så mange dyr som i fjor. Danene har latt meg være i fred.»

«Ingen kvegplyndring?»

«Ett eller to tokt,» sa han og trakk på skuldrene. Siden sist jeg så ham, hadde han blitt lam i beina og måtte bæres rundt i en stol. «Det er alderen,» sa han. «Jeg dør nedenfra og opp. Jeg antar at du vil ha øl?»

Vi utvekslet nyheter i hallen hans. Han skoggerlo da jeg fortalte om drapsforsøket jeg var blitt utsatt for. «Så du bruker sauer til å forsvare deg nå til dags?» Han så at sønnen kom inn i hallen, og ropte på ham. «Kom og hør hvordan herre Uhtred vant slaget om sauene!»

Sønnen het Beortsig og hadde liksom sin far brede skuldre og kraftig skjegg. Han lo av historien, men latteren virket tvungen. «Så kjeltringene kom fra Tofeceaster?» spurte han.

«Det var det kjøteren sa.»

«Det er vårt landområde,» sa Beortsig.

«Fredløse,» sa Beornnoth avfeiende.

«Og tosker,» la Beortsig til.

«En tynn, skallet, enøyd mann hyret dem,» sa jeg. «Kjenner dere noen som ser sånn ut?»

«Høres ut som presten vår,» sa Beornnoth og humret. Beortsig var taus. «Så hva bringer deg hit?» spurte Beornnoth, «annet enn behovet for å drikke øltønnene mine tomme?»

Jeg fortalte ham at Alfred hadde bedt meg besegle en overenskomst med Eohric, og at Eohrics sendebud hadde begrunnet sin konges anmodning med frykten for Sigurd og Knut. Beornnoth så skeptisk ut. «Sigurd og Knut er ikke interessert i Øst-Anglia,» sa han.

«Eohric tror de er det.»

«Den mannen er et fjols,» sa Beornnoth, «det har han alltid vært. Sigurd og Knut vil ha Mercia og Wessex.»

«Og så fort de har tatt disse kongerikene i besittelse, herre,» Osferth snakket vennlig til verten vår, «står Øst-Anglia for tur.»

«Sant nok, antar jeg,» medga Beornnoth.

«Så hvorfor ikke ta Øst-Anglia først?» foreslo Osferth, «så kan de utvide hærstyrkene sine med menn derfra?»

«Det skjer ingenting før Alfred er død,» mente Beornnoth og korset seg, «og jeg ber til Gud om at han ennå lever.»

«Amen,» sa Osferth.

«Så du vil rokke ved Sigurds fred?» spurte Beornnoth meg.

«Jeg vil vite hva han holder på med,» svarte jeg.

«Han forbereder julen,» sa Beortsig kort.

«Hvilket betyr at han kommer til å være full en måned framover,» la faren til.

«Han har latt oss være i fred i hele år,» sa sønnen.

«Og jeg vil ikke ha noe av at dere pirker i vepsebolet hans,» sa Beornnoth. Stemmen hans lød lett nok, men budskapet var tungt. Hvis jeg red nordover, kunne Sigurd bli provosert, og da ville Beornnoths jord trampes ned av danske hover og farges rød av danske sverd.

«Jeg må dra til Øst-Anglia,» forklarte jeg, «og Sigurd kommer ikke til å like tanken på et forbund mellom Eohric og Alfred. Han kan komme til å sende menn sørover for å gjøre sin misnøye kjent.»

Beornnoth rynket pannen. «Eller kanskje ikke.»

«Det er det jeg har tenkt å finne ut,» sa jeg.

Beornnoth snøftet da han hørte dette. «Kjeder du deg, herre Uhtred?» spurte han. «Er du lysten på å drepe noen daner?»

«Jeg vil bare snuse på dem,» svarte jeg.

«Snuse på dem?»

«Halve Britannia kjenner nok allerede til denne overenskomsten med Eohric», sa jeg, «og hvem har størst interesse i å avverge den?»

«Sigurd,» innrømmet Beornnoth etter å ha tenkt seg om.

Noen ganger forestilte jeg meg Britannia som en mølle. I bunnen, tung og pålitelig, lå møllesteinen Wessex, mens på toppen, nøyaktig like tung, var danenes kvernstein, og inneklemt mellom disse lå Mercia. Det var i Mercia saksere og daner hadde utkjempet flest slag. Alfred hadde på dyktig vis utvidet sitt herredømme over mesteparten av kongerikets sørlige del, men danene rådet over den nordlige delen, og hittil hadde kampen vært nokså jevnbyrdig, hvilket innebar at begge sider søkte forbundsfeller. Danene hadde forsøkt å lokke de walisiske kongene over på sin side, men selv om waliserne nærte et glødende hat til alle saksere, fryktet de sin kristne guds vrede mer enn de fryktet danene, så de fleste walisere holdt fred, om enn motstrebende, med Wessex. I øst lå imidlertid det uforutsigbare kongeriket Øst-Anglia, regjert av daner, men angivelig kristent. Øst-Anglia kunne bli tungen på vektskålen. Hvis Eohric sendte menn for å kjempe mot Wessex, ville danene seire, men hvis han gikk i forbund med de kristne, ville danene lide nederlag.

Sigurd, tenkte jeg, ønsket helt sikkert å hindre at denne overenskomsten så dagens lys, og han hadde to uker på seg til å gjøre det. Var det han som hadde sendt de tretten mennene for å drepe meg? Der jeg satt ved Beornnoths ildsted, fortonte det seg som det beste svaret. Og hadde han gjort det, hva var da hans neste skritt?

«Du vil snuse på ham, altså?» spurte Beornnoth.

«Ikke tirre ham», lovet jeg.

«Ingen døde? Ingen plyndring?»

«Jeg skal ikke sette i gang noe,» lovet jeg.

«Gud vet hva du kan finne ut uten å drepe noen av de lusehundene,» sa Beornnoth, «men ja vel. Gå og snus på dem. Beortsig blir med.» Han sendte sønnen sin og et dusin av sine egne krigere for å passe på at vi holdt ord. Beornnoth fryktet at vi ville legge et par danske gårdsbruk i grus og ta med oss kveg, sølv og treller tilbake, og mennene hans skulle være med for å avverge den slags, men sannheten var at jeg bare ønsket å snuse litt rundt.

Jeg stolte ikke på Sigurd og hans forbundsfelle Knut. Jeg hadde sansen for dem begge to, men visste at de ville ha drept meg like uanfektet som vi dreper vinterbuskapen vår. Sigurd var den rikeste av de to mennene, mens Knut var den farligste. Han var ennå ung, og på få år hadde han vunnet ry som sverddane, en mann hvis klinge avtvinger respekt og frykt. En slik mann tiltrakk seg andre. De kom roende fra den andre siden av havet for å følge en leder som lovet dem rikdom. Og til våren, tenkte jeg, ville danene angripe igjen, eller kanskje de ville vente til Alfred døde, i visshet om at en konges død skaper usikkerhet, og usikkerhet åpner muligheter.

Beortsig tenkte på det samme som meg. «Er Alfred virkelig døende?» spurte han mens vi red nordover.

«Det er det alle sier.»

«De har sagt det før.»

«Mange ganger,» medga jeg.

«Tror du på det?»

«Jeg har ikke sett ham med egne øyne,» sa jeg, og jeg visste at jeg ikke ville bli sluppet inn på slottet selv om jeg hadde ønsket å se ham. Jeg var blitt fortalt at Æthelflaed hadde reist til Wintanceaster for å feire jul der, men det var mer sannsynlig at hun var blitt kalt dit for å sitte likvake enn for å sitte ved sin fars bord og nyte dets nokså magre gleder.

«Og Edward arver tronen?» spurte Beortsig.

«Det er det Alfred ønsker.»

«Og hvem blir konge av Mercia?» spurte han.

«Det er ingen konge i Mercia,» svarte jeg.

«Det burde det være,» sa han bittert, «og ikke en vestsakser! Vi er merciere, ikke vestsaksere.» Jeg svarte med taushet. Det hadde en gang vært konger i Mercia, men nå var riket underlagt Wessex. Alfred hadde sørget for det. Datteren hans var gift med den mektigste ealdormannen i Mercia, og de fleste saksere i Mercia virket tilfreds med at de i realiteten var under Alfreds beskyttelse, men ikke alle merciere var glade for det vestsaksiske herredømmet. Når Alfred døde, ville mektige merciere kaste sine øyne på den tomme tronen, og Beortsig, antok jeg, var en av dem. «Forfedrene våre var konger her,» sa han.

«Forfedrene mine var konger i Northumbria,» svarte jeg skarpt, «men jeg vil ikke ha tronen.»

«Mercia burde styres av en mercier,» sa han. Han virket ubekvem i mitt selskap, eller kanskje var han urolig fordi vi red langt inn i de landområdene som Sigurd gjorde krav på.

Vi red rett nordover, og den lave vintersola kastet skyggene våre langt foran oss. De første gårdene vi kom forbi, var knapt mer enn utbrente ruiner, og så, etter middagstid, kom vi til en landsby. Beboerne der hadde sett oss komme, så jeg tok med meg rytterne mine inn i skogen i nærheten, der vi fikk drevet et par av dem fram fra skjulestedet deres. De var saksere, en trell og hans kone, og de sa at herren deres var en dane. «Er han i hallen sin?» spurte jeg.

«Nei, herre.» Mannen knelte skjelvende og greide ikke å løfte hodet for å møte blikket mitt.

«Hva heter han?»

«Jorven jarl, herre.»

Jeg så på Beortsig, som trakk på skuldrene. «Jorven er en av Sigurds menn,» sa han, «og ikke en ordentlig jarl. Han har kanskje en tretti–førti krigere.»

«Er kona hans i hallen?» spurte jeg den knelende mannen.

«Hun er der, herre, og noen krigere, men ikke mange. Resten har reist, herre.»

«Hvor hen?»

«Jeg vet ikke, herre.»

Jeg kastet en sølvmynt til ham. Egentlig hadde jeg ikke råd til det, men en herre er en herre.

«Det nærmer seg jul,» sa Beortsig avfeiende, «og Jorven har sikkert dratt til Cytringan.»

«Cytringan?»

«Vi har hørt at Sigurd og Knut skal feire jul der,» sa han.

Vi red ut av skogen og tilbake til en fuktig beitemark. Skyer skygget for sola nå, og jeg tenkte at det snart ville begynne å regne. «Fortell meg om Jorven,» sa jeg til Beortsig.

Han trakk på skuldrene. «En dane, selvsagt. Kom for to somre siden, og Sigurd ga ham dette landområdet.»

«Er han i slekt med Sigurd?»

«Det vet jeg ikke.»

«Hvor gammel?»

Nok et skuldertrekk. «Ung.»

Og hvorfor skulle en mann dra til julegilde uten kona si? Jeg holdt på å stille spørsmålet høyt, men så kom jeg på at Beortsigs oppfatning av den saken var helt uten verdi, og lot det ligge. I stedet sporet jeg hesten videre, til vi kom til et sted der jeg kunne se Jorvens hall. Bygget var gildt nok, med bratt tak og en tyrehodeskalle festet til den høye gavlen. Tekkehalmen var såpass ny at det ennå ikke var grodd mose på den. Hallen var omgitt av et pæleverk, og jeg kunne se to menn som holdt øye med oss. «Dette ville være et godt tidspunkt å angripe Jorven på,» sa jeg muntert.

«De har latt oss være i fred,» sa Beortsig.

«Og det tror du kommer til å vare?»

«Jeg synes vi skal snu,» sa han, og da jeg ikke svarte, la han til, «hvis vi skal rekke tilbake før det blir mørkt.»

I stedet satte jeg kursen lenger nord og overhørte Beortsigs innsigelser. Vi forlot Jorvens hall uskadd og red over en lav åskam som åpnet seg mot en bred dal. Små røyksøyler viste hvor det lå landsbyer og gårder, og et svakt lysskimmer vitnet om en elv. Et fint sted, tenkte jeg, grøderikt og godt vannet, nøyaktig den typen land danene higet etter. «Sa du at Jorven har tretti–førti krigere?» spurte jeg Beortsig.

«Ikke flere.»

«En besetning, altså,» sa jeg. Så Jorven og hans følgesvenner hadde reist over havet i ett skip og sverget troskap til Sigurd, som til gjengjeld hadde gitt ham land i grenseområdet. Hvis sakserne angrep, ville Jorven mest sannsynlig dø, men det var en risiko han var beredt til å ta, og gevinsten kunne bli betydelig større dersom Sigurd bestemte seg for å angripe sørover. «Da Hæsten var her i fjor sommer,» spurte jeg Beortsig mens jeg drev hesten videre, «plaget han dere?»

«Han lot oss være i fred,» svarte han. «Han gjorde sitt herjingstokt lenger vest.»

Jeg nikket. Beortsigs far, tenkte jeg i mitt stille sinn, var gått lei av å kjempe mot danene og betalte skatt til Sigurd. Det kunne ikke være noen annen forklaring på freden som tilsynelatende hadde hersket på Beornnoths land, og Hæsten, antok jeg, hadde latt Beornnoth være i fred etter ordre fra Sigurd. Hæsten ville aldri ha våget å trosse Sigurd, så han hadde utvilsomt unngått eiendommene til saksere som betalte for å få fred. Det hadde gitt ham mesteparten av det sørlige Mercia å herje med, og han hadde brent, voldtatt og plyndret helt til jeg knuste mesteparten av styrken hans i Beamfleot. Deretter hadde han, livredd, flyktet til Ceaster.

«Noe som plager deg?» spurte Finan meg. Vi red nedover mot elven i det fjerne. Medvinden blåste lette regndråper inn i ryggen på oss. Finan og jeg hadde ridd i forveien slik at Beortsig og mennene hans ikke kunne høre oss.

«Hvorfor skulle en mann dra til julegilde uten kona si?» spurte jeg Finan.

Han trakk på skuldrene. «Kanskje hun er stygg. Kanskje han holder seg med noe yngre og penere til festlige anledninger?»

«Kanskje,» mumlet jeg.

«Eller kanskje han er kalt til strid», sa Finan.

«Og hvorfor skulle Sigurd kalle sammen krigere midt på vinteren?»

«Fordi han har hørt om overenskomsten til Eohric?»

«Det er det som plager meg,» sa jeg.

Regnet ble kraftigere, drevet fram av en bitende vind. Dagen var på hell, mørk, fuktig og kald. Flekker av snø lå hvit i frosne grøfter. Beortsig insisterte på at vi måtte snu, men jeg red videre i nordlig retning og kom med vilje tett innpå to store haller. De som voktet disse stedene, måtte ha sett at vi kom, men ingen kom ridende for å utfordre oss. Over førti menn, bevæpnet med skjold, spyd og sverd, red gjennom deres land, og de tok seg ikke engang bryet med å finne ut hvem vi var og hva vi gjorde. Av det sluttet jeg at hallene var lett bevoktet. De som hadde sett oss, lot oss passere i håp om at vi ville overse dem.

Og så, like foran oss, var det et stort arr i bakken. Jeg stanset hesten ved siden av det. Arret strakte seg tvers over veien vi red langs, og grov seg inn på det oversvømte jordstykket langs sørbredden av elven, som regndråpene laget krusninger på. Da snudde jeg hesten, lot som om jeg ikke interesserte meg for den nedtrampede bakken og de dype hovsporene. «Vi drar tilbake», sa jeg til Beortsig.

Arret stammet fra hester. Mens vi red inn i det kalde regnet, la Finan hingsten sin inntil min. «Åtti menn,» sa han.

Jeg nikket. Jeg stolte på hans vurdering. To besetninger med menn hadde ridd fra vest til øst, og hestehovene hadde etterlatt seg et arr i den vasstrukne bakken. To besetninger som fulgte elven, men hvor hen? Jeg saktnet farten for at Beortsig skulle ta oss igjen. «Hvor sa du at Sigurd skulle feire jul?» spurte jeg.

«Cytringan,» svarte han.

«Og hvor ligger Cytringan?»

Han pekte mot nord. «En drøy dagstur herfra, muligens to. Han har en gildehall der.»

Cytringan lå mot nord, men hovtråkket førte sørover.

Det var noen som løy.