Originaltittel: Na magrem do Rio Pedra en sentei e chorei

© 1994, Paulo Coelho

© 2002, Bazar Forlag AS
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Christian Rugstad

Omslagsdesign: Bazar Forlag

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 978-82-8087-519-8

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Til I. C. og S. B., hvis kjærlige fellesskap lot meg se Guds kvinnelige ansikt;

Mônica Antunes, følgesvenn fra første stund, som med sin kjærlighet og entusiasme sprer ilden over verden;

Paulo Rocco, for stridene vi utkjempet sammen i glede, og for de verdige slagene vi førte mellom oss;

Matthew Lore, som minnet meg på et klokt utsagn fra I Ching: «Utholdenheten bærer belønningen i seg.»

Forfatterens anmerkning

En spansk misjonær besøkte en øy, og der møtte han tre aztekiske prester.

– Hvordan ber dere? spurte presten.

– Vi har bare en bønn, svarte en av aztekerne. – Vi sier: «Gud, Du er tre, vi er tre. Ha barmhjertighet med oss.»

– Det er én vakker bønn, sa misjonæren, – men det er ikke en bønn som behager Gud. Jeg skal lære dere en som er mye bedre.

Presten lærte dem en katolsk bønn, og fortsatte videre på sin misjonsreise. Flere år senere, på vei tilbake til Spania, måtte skipet på ny gjøre et opphold på øya. Fra dekket fi kk han øye på de tre prestene inne på stranden – og vinket til dem.

I samme øyeblikk begynte de tre å gå på vannet mot ham.

– Fader! Fader! ropte den ene idet de nærmet seg skipet. – Lær oss på nytt bønnen som Gud lytter til, for vi har glemt den!

– Det er ikke så farlig, sa misjonæren der han sto og betraktet underet. Og han ba Gud om tilgivelse for at han ikke hadde forstått at Han snakker alle språk.

Denne historien er en god illustrasjon på det jeg forsøker å si i Ved elven Piedra satt jeg og gråt. Vi legger sjelden merke til at vi er omgitt av Det ekstraordinære. Mirakler skjer rundt oss, Guds tegn viser oss veien, englene ber om å bli hørt – men fordi vi har lært at det fi nnes formler og regler for hvordan vi kan nå frem til Gud, er vi døve og blinde for alt dette. Vi forstår ikke at Han er der vi lar Ham komme inn.

De tradisjonelle religiøse ritualene er viktige: De lar oss få ta del i bønnens og tilbedelsens fellesskap. Men vi må aldri glemme at den åndelige erfaring fremfor alt er en konkret erfaring av kjærligheten. Og i kjærligheten fi nnes ingen regler. Vi kan lese bøker, forsøke å styre hjertet, lage regler for hvordan vi skal te oss – men alt dette er sludder og vås. Hjertet bestemmer, og det er hva det vil som betyr noe.

Dette har vi alle erfart i livet. Og alle har vi en eller annen gang sagt til oss selv gjennom tårer: «Jeg pines av en kjærlighet som ikke er bryet verdt.» Vi lider fordi vi mener at vi gir mer enn vi får. Vi lider fordi vår kjærlighet ikke blir akseptert. Vi lider fordi vi ikke klarer å træ våre regler ned over den.

Vi lider forgjeves, for kjærligheten er frøet i vår vekst. Jo mer vi elsker, desto nærmere kommer vi den åndelige erfaring. De sanne opplyste, med sjelen oppflammet av kjærligheten, overvant samtidens fordommer. De sang, de lo, de danset, de ba med høy stemme, de tok del i det sankt Peter kalte «hellig galskap». De var glade – for den som elsker har beseiret verden, og han er ikke redd for å miste noe. Den ekte kjærligheten betyr betingelsesløs overgivelse.

Ved elven Piedra satt jeg og gråt er en bok om betydningen av denne overgivelsen. Pilar og følgesvennen hennes er fi ktive personer, men de representerer de mange konfliktene som følger oss i vår søken etter Den andre delen i oss selv. Vi vil før eller senere måtte overvinne våre redsler – for den åndelige vei går gjennom den daglige opplevelsen av kjærligheten.

Munken Thomas Merton sa: «Det åndelige liv består i å elske. Du elsker ikke fordi du ønsker å gjøre det gode, eller å hjelpe, eller å beskytte noen. Hvis vi handler slik, ser vi vår neste som et objekt og intet annet, og vi opplever oss selv som sjenerøse og kloke mennesker. Dette har ingenting med kjærligheten å gjøre. Å elske er å forenes med den andre, og oppdage Guds gnist i ham eller henne.»

Må Pilars tårer ved bredden av elven Piedra lede oss på veien til denne foreningen.

PAULO COELHO

Og visdommen er rettferdiggjort

av alle sine barn

LUKAS, 7:35

VED ELVEN PIEDRA satt jeg og gråt. Legenden forteller at alt som faller i denne elven – blader, insekter, fuglefjær – forvandler seg til steiner på bunnen. Å, kunne jeg bare rive hjertet mitt ut av brystet og kaste det ut i strømmen, så ville det ikke fi nnes smerte mer, ingen lengsel, ingen minner.

Ved Rio Piedra satt jeg og gråt. Vinterkulden fi kk meg til å kjenne tårene på kinnene, og de blandet seg med det iskalde vannet som rant forbi. Et eller annet sted vil denne elven slutte seg sammen med en annen, så enda en, helt til alt dette vannet blander seg med havet – fjernt fra mine øyne, fjernt fra mitt hjerte.

Måtte tårene mine føres langt bort, så min elskede aldri får vite at jeg en dag gråt for ham. Måtte mine tårer føres langt bort, så jeg kan glemme elven Piedra, klosteret, kirken i Pyreneene, tåken, veiene vi vandret sammen.

Jeg vil glemme veiene, fjellene og mine drømmers enger – drømmer som var mine, og som jeg ikke kjente. Jeg husker mitt magiske øyeblikk, det øyeblikket da et «ja» eller et «nei» kan endre hele vår eksistens. Det er som om det skjedde for lenge siden, og allikevel er det bare en uke siden jeg fant min elskede igjen – og mistet ham.

Jeg har skrevet denne historien ved bredden av elven Piedra. Hendene mine ble iskalde, bena ble numne, og jeg måtte stanse igjen og igjen.

– Forsøk å leve. Minner hører de gamle til, sa han.

Kanskje kjærligheten får oss til å eldes før tiden, og gjør oss unge når ungdommen er forbi. Men hvordan kan jeg la være å minnes disse stundene? Jeg skriver dette for å forvandle tristheten til lengsel, ensomheten til minner, og når jeg er ferdig med å fortelle meg selv denne historien, vil jeg kaste den i elven Piedra, slik at vannet – for å bruke en helgens ord – kan slukke det ilden har skrevet.

Alle kjærlighetshistorier er like.

VI HADDE VOKST opp sammen. Men en dag reiste han, slik alle landsbygutter reiser. Han sa at han ville lære verden å kjenne, og at drømmene hans strakte seg ut over Sorias marker.

Det gikk noen år uten at jeg hørte stort fra ham. Nå og da fi kk jeg et brev, men det var alt – for han vendte aldri tilbake til vår barndoms gater og skoger.

Da jeg var ferdig på skolen, flyttet jeg til Zaragoza – og oppdaget at han hadde rett. Soria var en liten by, og dens eneste berømte dikter hadde sagt at veien er skapt til å vandres. Jeg begynte på universitetet og fi kk en kjæreste. Jeg fi kk avslag på stipendiet jeg søkte, måtte arbeide som selger for å fi nansiere studiene, og forlot kjæresten min.

Brevene hans begynte å komme mer regelmessig – og frimerkene fra forskjellige land gjorde meg misunnelig. Han reiste verden rundt, han visste så mye, han foldet ut sine vinger – mens jeg forsøkte å slå røtter.

Plutselig en dag begynte han å skrive om Gud i brevene sine, og hver gang kom de fra det samme stedet i Frankrike. I et av dem skrev han at han ønsket å begynne på et presteseminar og vie sitt liv til bønn. Jeg skrev et brev og ba ham om å vente litt, om å leve friheten enda en stund før han tok et så alvorlig valg.

Da jeg hadde lest igjennom brevet mitt, rev jeg det i fi ller: Hvordan kunne vel jeg snakke om frihet og forpliktende valg. Det var han som kjente disse tingene, ikke jeg.

En dag fi kk jeg vite at han hadde begynt å holde foredrag. Jeg ble overrasket, for han var altfor ung til å undervise i så alvorlige emner. Men så sendte han meg et brev der han sa at han skulle tale for en liten forsamling i Madrid, og spurte om jeg ville komme.

Jeg ville så gjerne se ham igjen, så jeg tok den fi re timer lange turen fra Zaragoza til Madrid. Jeg ville høre hva han hadde å fortelle. Jeg ville sitte sammen med ham i en bar og minnes tiden da vi lekte sammen, den gang vi trodde at verden var altfor stor til at vi kunne lære den å kjenne.