Originaltittel: The Name of the Wind

© 2007, Patrick Rothfuss

© 2012, Bazar Forlag AS
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Morten Hansen

Omslagsdesign: Bazar Forlag

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 9788280875273

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Til min mor, som lærte meg

å elske bøker, og som åpnet døren

til Narnia, Pern og Midgard.

Og til min far, som lærte meg at

hvis jeg først skulle gjøre noe,

skulle jeg ta meg tid til

å gjøre det skikkelig.

Takk

Til …

… alle som leste de tidlige utkastene. Dere er legio, for mange å nevne, men ikke for mange å være glad i. Det var takket være deres oppmuntring at jeg fortsatte å skrive. Det var takket være deres kritikk at jeg er blitt en bedre forfatter. Hadde det ikke vært for dere, ville jeg ikke ha vunnet …

… konkurransen Writers of the Future. Hadde det ikke vært for deres forfattersirkel, ville jeg aldri ha truffet mine fantastiske antologikamerater fra bind 18 eller …

… Kevin J. Anderson. Hadde det ikke vært for hans råd, ville jeg aldri ha havnet hos …

… Matt Bialer, den beste agent som tenkes kan. Hadde det ikke vært for hans veiledning, ville jeg aldri ha solgt boken til …

… Betsy Wilheim, min kjære redaktør og forlagssjef i DAW. Hadde det ikke vært for henne, ville du ikke holdt denne boken i hånden nå. En lignende bok, kanskje, men akkurat denne boken ville ikke ha eksistert.

Og til slutt til Mr. Bohage, historielæreren min på high school. I 1989 sa jeg til ham at jeg skulle nevne ham i min første roman. Jeg holder det jeg lover.

PROLOG

En stillhet i tre deler

Det var kveld igjen. På vertshuset Veisteinen rådet stillheten, og det var en stillhet i tre deler.

Den mest åpenbare delen var en hul, rungende stillhet, som besto av ting som manglet. Hadde det blåst, ville vinden ha sust i trærne, fått vertshusskiltet til å knirke i krokene og jaget stillheten bortover veien som slepende høstløv. Hadde det vært folksomt der, om så bare en håndfull menn inne på vertshuset, ville de ha fylt stillheten med prat og latter, med den typen skrammel og larm man forventer på en kro i de mørke kveldstimene. Hadde det vært musikk å høre … men nei, selvfølgelig var det ingen musikk. Faktisk fantes ikke noe av dette, og dermed besto stillheten.

Inne på Veisteinen satt to menn tett sammen i en krok av rommet. De drakk med stille besluttsomhet og unngikk alvorlige samtaler om urovekkende nyheter. På den måten bidro de til den store, hule stillheten med en som var liten og dyster. Det skapte en slags legering, et kontrapunkt.

Den tredje stillheten var ikke så lett å oppdage. Om du lyttet i en time, ville du kanskje begynne å fornemme den i tregulvet under føttene dine og i de grove, flisete tønnene bak disken. Den lå i tyngden av den svarte steinpeisen som holdt på varmen fra en ild som for lengst hadde brent ut. Den lå i en hvit linkluts langsomme bevegelse frem og tilbake der den ble dratt langs treverket i bardisken. Og den lå i hendene på mannen som sto der og pusset en mahogniflate som allerede skinte i lampelyset.

Mannen hadde illrødt hår, rødt som flammer. Øynene var mørke og fjerne, og han beveget seg med den ubestemmelige sikkerheten som kommer av kunnskap om mangt og mye.

Veisteinen var hans, akkurat som den tredje stillheten var hans. Det var passende, siden det var den største stillheten av de tre, en stillhet som svøpte de andre inn i seg. Den var dyp og vid som høstens slutt. Den var tung som en stor stein glattslipt av elvevann. Det var en tålmodig lyd, lyden av snittblomster, lyden av en mann som venter på å dø.

KAPITTEL 1

Et sted for demoner

Det var felledagskveld, og de vanlige gjestene hadde samlet seg på vertshuset Veisteinen. Fem stykker var ikke mye til forsamling, men fem var så mange som man noensinne så på Veisteinen nå for tiden, siden tidene var som de var.

Gamle Kobb fylte sin rolle som historieforteller og utdeler av råd. Mennene ved bardisken tok slurker av glassene sine mens de hørte på. I bakrommet sto en ung vertshusholder bak døren, utenfor synsvidde, og smilte mens han lyttet til detaljene i en velkjent historie.

«Da Taborlin den store våknet, oppdaget han at han var innelåst høyt oppe i et tårn. De hadde tatt sverdet hans og ribbet ham for verktøyene hans: nøkkel, mynt og lys, alt var borte. Men det var ikke det verste engang, ser dere …» – Kobb gjorde en kunstpause – «… for lampene på veggen brant med blå flamme!»

Gard, Jakk og Sjurd nikket for seg selv. De tre vennene hadde vokst opp sammen, og de hadde hørt mye på Kobbs historier og blåst i rådene hans.

Kobb så nøye på det nyere, mer oppmerksomme medlemmet av sitt lille publikum, smedens lærling. «Vet du hva det betydde, gutt?» Alle kalte smedlærlingen for «gutt», til tross for at han var en hånd høyere enn noen andre der. Slik det gjerne er i småbyer, ville han antakelig bli hetende «gutt» helt til han fikk helskjegg eller ble så irritert at han til slutt slo noens nese til blods.

Gutten nikket sakte. «Chandrierne.»

«Akkurat,» sa Kobb fornøyd. «Chandrierne. Alle vet at blå ild er et av tegnene som varsler om dem. Nå ble han – »

«Men hvordan hadde de funnet ham?» avbrøt gutten. «Og hvorfor drepte de ham ikke da de hadde sjansen?»

«Hysj da, du får svar på alle spørsmål før historien er over,» sa Jakk. «La ham fortelle, nå.»

«Ingen grunn til det der, Jakk,» sa Gard. «Gutten er bare nysgjerrig. Drikk, nå.»

«Jeg har allerede drekki opp,» knurret Jakk. «Jeg trenger en til, men verten driver fortsatt og flår rotter der inne i bakrommet.» Han hevet stemmen og dunket det tomme kruset sitt i mahognidisken med en hul lyd. «Hei! Vi er tørste her ute!»

Vertshusholderen dukket opp med fem skåler med kjøttgryte og to varme, runde brød. Han tappet mer øl til Jakk, Sjurd og gamle Kobb, hele tiden med et preg av travel effektivitet.

Historien måtte vente mens mennene tok for seg av middagen. Gamle Kobb hogg innpå fra skålen med kjøttgryte med en innbitt ungkars rovgriske glupskhet. De andre satt fortsatt og blåste på den rykende maten da han jafset i seg den siste brødbiten sin og fortsatte med historien.

«Nå måtte Taborlin rømme, men da han så seg omkring, oppdaget han at det ikke var noen dør i cella. Ingen vinduer. På alle sider var det bare glatt, hard stein. Det var en celle som ingen noen gang hadde rømt fra.

Men Taborlin kjente navnet på alle ting, og dermed lystret alle ting hans befaling. Han talte til steinen: ’Brist!’ sa han, og steinen brast. Veggen ble revet i stykker som et papirark, og gjennom hullet kunne Taborlin se himmelen og puste inn den liflige vårlufta. Han gikk bort til kanten og så ned, og uten å nøle steg han ut i tomme lufta …»

Gutten så storøyd på ham. «Det er ikke sant!»

Kobb nikket alvorlig. «Så Taborlin falt, men han fortvilte ikke. For han kjente vindens navn, og dermed adlød vinden ham. Han talte til vinden, og den tok ham forsiktig i armene og omfavnet ham. Den bar ham ned til bakken så varlig som et tisteldun, og satte ham ned på beina, mildt som en mors kyss.

Og da han kom ned på bakken og tok seg til siden der de hadde stukket ham, så han at han knapt hadde en skramme. Det kan jo hende det bare var flaks,» sa Kobb og prikket seg megetsigende på siden av nesen med en finger. «Eller kanskje det hadde noe å gjøre med amuletten han bar under skjorta.»

«Hvilken amulett?» spurte gutten ivrig med mat i munnen.

Gamle Kobb lente seg tilbake på stolen, glad for muligheten til å utbrodere historien. «Noen dager tidligere hadde Taborlin truffet en kramkar på veien. Og selv om Taborlin ikke hadde så mye mat, delte han middagen sin med gamlingen.»

«Fornuftig gjort, også,» sa Gard lavt til gutten. «Alle vet jo at ’en kramkar gjengjelder vennlighet dobbelt’.»

«Nei, nei,» mumlet Jakk. «Nå surrer du. ’En kramkars råd gjengjelder vennlighet dobbelt,’ heter det.»

For første gang den kvelden tok vertshusholderen til orde. «Dere hopper faktisk over mer enn halvparten,» sa han der han sto i døråpningen bak disken.

«En kramkar gjør alltid opp sin gjeld:

én gang for handel utført vel,

to gang for hjelp som gis med glede,

tre gang for den som vil ham smede.»

Mennene ved bardisken virket nesten overrasket over å se at Kote sto der. De hadde kommet til Veisteinen hver felledagskveld i flere måneder, og Kote hadde aldri skutt inn noen egne bemerkninger før. Ikke at det var noe annet å vente, egentlig. Han hadde ikke bodd i byen lenger enn et års tid. Han var fortsatt en fremmed. Smedlærlingen hadde bodd her siden han var elleve, og han ble fortsatt kalt «gutten fra Rannish», som om Rannish var et fremmed land og ikke bare en by som lå mindre enn fem mil unna.

«Bare noe jeg har hørt en gang,» sa Kote for å fylle stillheten, tydelig brydd.

Gamle Kobb nikket, før han kremtet og fortsatte med historien. «Nå hadde det seg sånn at denne amuletten var verdt en hel bøtte med gullrojaler, men siden Taborlin hadde vært så vennlig, solgte kramkaren den til ham for bare en jernpenning, en kobberpenning og en sølvpenning. Den var svart som en vinternatt og kald som is å ta på, men så lenge Taborlin hadde den om halsen, ville han gå trygg for onde skapninger. Demoner og sånt.»

«Jeg skulle gitt mye for å ha en sånn nå for tida,» sa Sjurd dystert. Han hadde drukket mest og snakket minst i løpet av kvelden. Alle visste at det hadde skjedd noe fælt ute på gården hans sist kyndelsdagskveld, men siden de var gode venner, visste de bedre enn å prøve å få detaljene ut av ham. I hvert fall ikke så tidlig på kvelden, ikke så lenge de var så edru som nå.

«Ja, hvem ville vel ikke det?» sa gamle Kobb forstandig og tok en stor slurk.

«Jeg visste ikke at chandrierne var demoner,» sa gutten. «Jeg har hørt –»

«De er ikke demoner,» sa Jakk bestemt. «De var de seks første menneskene som sa nei til Tehlus veivalg, og han forbannet dem og sa at de skulle vandre i alle jordens –»

«Er det du som forteller denne historien, Jakob Gange?» sa Kobb skarpt. «For i så fall skal jeg tie stille, så du får fortsette.»

De to mennene skulte på hverandre en lang stund. Til slutt så Jakk bort og mumlet noe som med litt godvilje muligens kunne tolkes som en unnskyldning.

Kobb snudde seg mot gutten igjen. «Det er det som er den store gåten med chandrierne,» forklarte han. «Hvor kommer de fra? Hvor tar de veien når de har utrettet sine blodige ugjerninger? Er de mennesker som har solgt sjelen sin? Demoner? Ånder? Ingen vet.» Kobb ga Jakk et dypt foraktelig blikk. «Selv om hver eneste treskalle påstår at han vet …»

Dermed forsvant historien i ytterligere kjekling, om chandriernes natur, tegnene som varslet om deres nærvær for de som var oppmerksomme, og hvorvidt amuletten ville beskytte Tabor lin mot røvere, gale hunder eller å ramle av hesten. Diskusjonen begynte å bli opphetet da inngangsdøren plutselig ble slått opp med et smell.

Jakk så i retning av døren. «Det var på tide du kom, Kasper. Forklar denne forbaskede tosken forskjellen på en demon og en hund. Alle ve–» Jakk stanset midt i setningen og styrtet bort til døren. «Guds kropp, hva har skjedd med deg?»

Kasper kom inn i lyset, blek i ansiktet og innsmurt med blod. Han holdt et gammelt saldekken presset mot brystet. Det hadde en pussig, ujevn form, som om det var surret rundt en bunt med tennved.

Vennene hans fór opp fra plassene sine og skyndte seg frem da de fikk se ham. «Ingen fare,» sa han mens han beveget seg sakte innover i skjenkerommet. Han hadde et vilt blikk i øynene, som en skremt hest. «Ingen fare. Ingen fare.»

Han slapp det sammenrullede dekkenet ned på nærmeste bord, hvor det falt hardt mot treet, som om det var fullt av stein. Klærne hans var fulle av lange, rette flenger. Den grå skjorten hang i løse filler unntatt der noen mørkerøde flekker fikk den til å klistre seg til kroppen.

Gard prøvde å hjelpe ham ned i en stol. «Guds mor. Sett deg, Kasper. Hva har skjedd med deg? Sett deg.»

Kasper ristet sta på hodet. «Ingen fare, sier jeg jo. Jeg er ikke så hardt skadd.»

«Hvor mange var det av dem?» spurte Gard.

«Én,» sa Kasper. «Men det er ikke sånn som du tror –»

«Pokker. Jeg har jo sagt det til deg, Kasper,» sa gamle Kobb utålmodig med den formen for engstelig sinne som bare slektninger og nære venner kan mønstre. «Jeg har sagt det i flere måneder. Du må ikke gå ut alene. Ikke til Baedn engang. Det er ikke trygt.» Jakk la en hånd på armen til den gamle mannen for at han skulle være stille.

«Sett deg nå,» sa Gard, som fortsatt prøvde å geleide Kasper ned i en stol. «Så vi kan få av deg skjorta og vaske bort blodet.»

Kasper ristet på hodet. «Det er ingen fare. Jeg fikk noen kutt, men blodet kommer for det meste fra Nelly. Den hoppet på henne. Drepte henne halvannen fjerding utenfor byen, på den andre siden av Gammelbrua.»

Et øyeblikks alvorlig stillhet fulgte denne nyheten. Smedlærlingen la hånden medfølende på Kaspers skulder. «Fanken. Det var leit. Hun var snill som et lam også. Aldri noe biting eller sparking når du kom for å få henne skodd. Beste hesten i byen. Fanken. Jeg er …» Han tidde. «Fanken. Jeg vet ikke hva jeg skal si.» Han så seg hjelpeløst omkring.

Kobb klarte til slutt å frigjøre seg fra Jakk. «Jeg har jo sagt det til deg,» gjentok han og hyttet med fingeren mot Kasper. «Det har streifet folk rundt her i det siste som ville ta livet av deg for et par penninger, for ikke å snakke om en hest og ei kjerre. Hva skal du gjøre nå? Dra kjerra selv?»

Det ble ubehagelig stille en liten stund. Jakk og Kobb skulte på hverandre mens de andre så ut som de ikke visste hva de skulle si, usikre på hvordan de skulle trøste vennen sin.

Vertshusholderen beveget seg forsiktig gjennom stillheten. Med armene fulle gikk han smidig rundt Sjurd og begynte å sette opp noen gjenstander på et bord like ved: en bolle med varmt vann, en saks, litt rent lin, et par glassflasker, nål og silketråd.

«Dette ville aldri ha skjedd hvis han hadde hørt på meg i utgangspunktet,» mumlet gamle Kobb. Jakk prøvde å få ham til å tie stille, men Kobb viftet ham unna. «Jeg sier det bare som det er. Det var fordømt synd med Nelly, men nå får han begynne å høre på fornuft, ellers ender det med at han stryker med. Du har ikke flaks to ganger med sånne folk.»

Kaspers munn ble en tynn strek. Han strakte ut hånden og dro i kanten på det blodige dekkenet. Det som var inni, rullet rundt og satte seg fast i stoffet. Kasper dro hardere, og det skramlet som om en sekk med store, flate elvesteiner var blitt helt ut på bordet.

Det var en edderkopp så stor som et vognhjul, svart som skifer.

Smedlærlingen hoppet bakover og skumpet borti et bord så det veltet. Han holdt på å gå over ende selv også. Kobb fikk fullstendig hakeslipp. Gard, Sjurd og Jakk kom med ordløse, forskrekkede lyder og trakk seg unna med hendene løftet til ansiktet. Kasper tok et skritt bakover som nærmest var som en nervøs rykning. Stillheten fylte rommet som kaldsvette.

Vertshusholderen rynket pannen. «De kan umulig ha kommet så langt vest ennå,» sa han lavt.

Hadde det ikke vært for stillheten, ville antakelig ingen ha hørt ham. Men det gjorde de. De slet blikket bort fra skapningen på bordet og stirret stumt på den rødhårede mannen.

Jakk var den første som fikk igjen munn og mæle. «Vet du hva dette er?»

Vertshusholderen var fjern i blikket. «Scraeler,» sa han tankefullt. «Jeg trodde at fjellene –»

«Scraeler?» avbrøt Jakk. «Ved Guds svartsvidde kropp, Kote. Har du sett disse skapningene før?»

«Hva?» Den rødhårede vertshusholderen så brått opp, som om han plutselig husket hvor han var. «Å. Nei. Nei, selvfølgelig ikke.» Da han så at han var den eneste som sto innenfor en armlengdes avstand fra den mørke skapningen, tok han et behersket skritt tilbake. «Bare noe jeg har hørt.» De stirret på ham. «Husker dere kjøpmannen som kom gjennom byen her for omtrent to spann siden?»

Alle nikket. «Det svinet prøvde å ta ti penninger for et halvt skålpund salt,» sa Kobb automatisk. Det var kanskje hundrede gang han gjentok klagen.

«Skulle ønske jeg hadde kjøpt litt,» mumlet Jakk. Gard nikket taust.

«Han var en skitten spik,» freste Kobb, som lot til å finne trøst i de velkjente ordene. «Jeg kunne kanskje betalt to i stramme tider, men ti er jo rene røveriet.»

«Ikke hvis det er flere sånne på veien,» sa Sjurd dystert.

Alles blikk vendte tilbake til skapningen på bordet.

«Han fortalte at han hadde hørt snakk om sånne borte i traktene ved Mellskar,» sa Kote fort og så på de andre mens de betraktet skapningen på bordet. «Jeg trodde han bare prøvde å drive opp prisene.»

«Hva mer sa han?» spurte Kasper.

Vertshusholderen så ettertenksom ut et øyeblikk, så trakk han på skuldrene. «Jeg fikk ikke hele historien. Han var ikke i byen mer enn et par timer.»

«Jeg liker ikke edderkopper,» sa smedlærlingen. Han holdt seg på den andre siden av et bord om lag fem meter unna. «Legg noe over den.»

«Det er ingen edderkopp,» sa Jakk. «Den har ingen øyne.»

«Den har ingen munn heller,» påpekte Kasper. «Hvordan spiser den?»

«Hva spiser den?» sa Sjurd mørkt.

Vertshusholderen fortsatte å betrakte skapningen nysgjerrig. Han bøyde seg nærmere og strakte ut hånden. Alle rygget enda lenger unna bordet.

«Forsiktig,» sa Kasper. «Føttene er skarpe som kniver.»

«Mer som rakekniver,» sa Kote. De lange fingrene hans strøk over skapningens svarte, slette kropp. «Den er glatt og hard, som keramikk.»

«La den være,» sa smedlærlingen.

Med forsiktige bevegelser tok vertshusholderen et av de lange, glatte beina og prøvde å brekke det med begge hender, som en pinne. «Ikke keramikk,» rettet han. Han la det mot bordkanten og la tyngden sin mot det. Det brakk med et skarpt smell. «Mer som stein.» Han så opp på Kasper. «Hvordan fikk den alle disse sprekkene?» Han pekte på de tynne bristene som gikk på kryss og tvers over kroppens glatte, svarte ytre.

«Nelly falt oppå den,» sa Kasper. «Den hoppet ut fra et tre og begynte å klatre rundt på henne og kutte henne opp med føttene. Den var lynrask. Jeg skjønte ikke hva som skjedde engang.» Kasper sank omsider ned i stolen som Gard hadde prøvd å styre ham bort til. «Hun viklet seg inn i seletøyet og falt på udyret så noen av beina brakk. Så kom den etter meg og kravlet over hele meg.» Han la armene i kors over brystet og grøsset. «Jeg klarte å få den av meg og tråkket på den så hardt jeg kunne. Så kom den seg opp på meg igjen …» Han tidde, askegrå i ansiktet.

Vertshusholderen nikket for seg selv mens han fortsatte å dytte borti skapningen. «Det er ikke noe blod her. Ingen organer. Den er bare grå inni.» Han pirket i den med en finger. «Som en sopp.»

«Store Tehlu, la den være, da,» tryglet smedlærlingen. «Noen ganger rykker det i edderkopper etter at man har drept dem.»

«Skjerp dere, nå,» sa Kobb bitende. «Edderkopper blir ikke store som griser. Dere vet hva dette er.» Han så seg omkring og sørget for å få øyekontakt med hver og en. «Det er en demon.»

De så på den knuste skapningen. «Gi deg nå,» sa Jakk, som protesterte mest av gammel vane. «Det er jo ikke …» Han gjorde en vag håndbevegelse. «Det kan ikke bare …»

Alle skjønte hva han tenkte. Visst fantes det demoner i verden. Men de var som Tehlus engler. De var som helter og konger. De hørte hjemme i historier. De hørte hjemme der ute. Taborlin den store mante frem ild og lyn for å tilintetgjøre demoner. Tehlu knuste dem med hendene og sendte dem hylende ut i det navnløse tomrommet. De var ikke noe som barndomsvennen din trampet i hjel på veien til Baedn-Bryt. Det var jo latterlig.

Kote dro hånden gjennom det røde håret, så brøt han stillheten. «Det finnes en måte å få klarhet i det på,» sa han og stakk hånden i lommen. «Jern eller ild.» Han dro opp en bulen de skinnpung.

«Og Guds navn,» påpekte Gard. «Demoner frykter tre ting: kaldt jern, ren ild og Guds hellige navn.»

Vertshusholderen knep munnen sammen til en rett strek som nesten, men ikke helt, ga ham en bister mine. «Selvfølgelig,» sa han idet han tømte innholdet i pungen ut på bordet og begynte å rote gjennom haugen med mynter: tunge sølvtalenter og tyn ne sølvbiter, kobberdanker, avbrutte halvpenninger og jernskjerver. «Har noen en spik?»

«Bare bruk en skjerv,» sa Jakk. «Det er bra jern.»

«Jeg vil ikke ha bra jern,» sa vertshusholderen. «En skjerv inneholder for mye kull. Den er nesten som stål.»

«Han har rett,» sa smedlærlingen. «Bare at det ikke er kull. Man bruker koks til å lage stål. Koks og kalk.»

Vertshusholderen nikket ærbødig til gutten. «Det vet du best, unge mann. Det er tross alt yrket ditt.» Til slutt fant de lange fingrene en spik i mynthaugen. Han holdt den opp. «Her har vi en.»

«Hva vil den gjøre?» spurte Jakk.

«Jern dreper demoner,» sa Kobb usikkert, «men denne er allerede død. Kanskje det ikke skjer noe i det hele tatt.»

«Bare én måte å finne det ut på.» Vertshusholderen møtte alles blikk en kort stund, som om han målte dem. Så snudde han seg målbevisst mot bordet igjen, og de rygget enda et stykke lenger unna.

Kote presset jernspiken mot siden av den svarte skapningen, og det hørtes en kort, skarp sprakelyd, som en furukubbe som knepper i et varmt bål. Alle skvatt, men slappet av da den svarte skapningen forble liggende stille. Kobb og de andre vekslet ustø smil, som gutter som var blitt skremt av en spøkelseshistorie. Smilene stivnet da rommet ble fylt av den søte, skarpe lukten av råtne blomster og brennende hår.

Vertshusholderen trykket spiken mot bordet med et skarpt klikk. «Jaha,» sa han og børstet av hendene på forkleet. «Det avgjør vel saken. Hva gjør vi nå?»

Flere timer senere sto vertshusholderen i døren til vertshuset Veisteinen og lot blikket slappe av og venne seg til mørket. Fotavtrykk av lampelys fra vertshusets vinduer falt over grusveien og dørene til smia på den andre siden av veien. Det var ikke noen stor vei, ei heller var den tungt beferdet. Den lot ikke til å føre noe sted, slik enkelte veier gjør. Vertshusholderen trakk et dypt åndedrag i høstluften og så seg rastløst omkring, som om han ventet på at noe skulle skje.

Han kalte seg Kote. Han hadde valgt navnet med omhu da han kom hit. Han hadde tatt seg et nytt navn av de fleste vanlige grunnene, og av et par uvanlige grunner også, ikke minst den at navn var viktige for ham.

Da han kikket opp, så han tusen stjerner glitre i en dypt fløyels sort natt uten måne. Han kjente dem alle sammen, historiene deres og navnene deres. Han kjente dem på fortrolig vis, slik han kjente sine egne hender.

Kote så ned, sukket uten å merke det selv og gikk inn igjen. Han låste døren og stengte skoddene for vertshusets brede vinduer, som for å legge avstand mellom seg selv og stjernene med alle deres forskjellige navn.

Han feide gulvet metodisk og passet på å ta alle krokene også. Han tørket av bordene og bardisken, hele tiden med en tålmodig effektivitet. Da en times arbeid var unnagjort, var vannet i bøtten fortsatt så rent at en dame kunne ha vasket hendene i det.

Til slutt dro han en krakk bak disken og begynte å pusse det veldige utvalget av flasker som sto mellom de to digre tønnene. Han var ikke på langt nær like bestemt og effektiv med denne oppgaven som han hadde vært med de andre, og det ble snart åpenbart at pussingen bare var en unnskyldning for å kunne berøre og holde. Han nynnet til og med litt, selv om han ikke merket det selv, og ville ha sluttet hvis han hadde vært klar over det.

Mens han dreide flaskene i de lange, elegante hendene sine, slettet den velkjente bevegelsen ut noen av de trette furene i ansiktet slik at han så yngre ut, helt klart under tretti. Ikke i nærheten av tretti engang. Ung til vertshusholder å være. Ung til å være en mann med så mange trette furer igjen i ansiktet.

Kote gikk opp trappen og åpnet døren øverst. Rommet hans var enkelt og sparsomt innredet, nesten som en munkecelle. Midt i rommet var det et ildsted av svart stein, og det sto også to stoler og et lite skrivebord der. De eneste møblene utover det var en smal seng med en stor, mørk kiste ved fotenden. Ingenting smykket veggene eller dekket tregulvet.

Det hørtes skritt i gangen, og en ung mann kom inn i rommet med en bolle med rykende kjøttgryte som luktet pepper. Han var mørk og sjarmerende, snar til å smile og med utspekulerte øyne. «Så sen har du ikke vært på et spann av dager,» sa han da han rakte frem bollen. «De må ha hatt gode historier i kveld, Reshi.»

Reshi var enda et av vertshusholderens navn, nærmest et kjælenavn. Klangen i det dro i den ene munnviken hans og fremkalte et syrlig smil mens han sank ned i den dype stolen foran ildstedet. «Nå, hva har du lært i dag, Bast?»

«I dag, mester, har jeg lært hvorfor store elskere har bedre syn enn store lærde.»

«Og hvorfor har de det, Bast?» spurte Kote med et snev av munterhet i stemmen.

Bast lukket døren og satte seg i den andre stolen etter å ha snudd den så den vendte mot læremesteren og ilden. Han beveget seg med en underlig følsomhet og eleganse, nesten som om han var på nippet til å danse. «Jo, Reshi, alle de betydningsfulle bøkene finnes innendørs, der lyset er dårlig. Men vakre jenter pleier å være ute i solskinnet og er derfor mye lettere å studere uten at man risikerer å skade øynene.»

Kote nikket. «Men en usedvanlig kvikk student kunne ta med en bok ut og dermed forbedre seg uten å bekymre seg for å skade sin kjære synsevne.»

«Jeg tenkte det samme, Reshi. Siden jeg selvsagt er en usedvanlig kvikk student.»

«Selvsagt.»

«Men da jeg fant en plass i solen hvor jeg kunne lese, kom det en vakker jente forbi og hindret meg i å lese så mye som en linje,» avsluttet Bast med en feiende håndbevegelse.

Kote sukket. «Gjetter jeg riktig hvis jeg antar at du ikke klarte å lese noe av Celum Tintur i dag?»

Bast klarte å se en anelse skamfull ut.

Kote skuet inn i ilden og prøvde å anlegge en streng mine, men uten hell. «Bast, Bast, jeg håper hun var vakker som et varmt vindpust i skyggen. Jeg er en dårlig lærer som sier det, men det gleder meg. Jeg er ikke i slag til en lang rekke med leksjoner akkurat nå.» Det var stille et lite øyeblikk. «Kasper ble angrepet av en scraeling i kveld.»

Basts ubesværte smil falt bort som en sprukken maske, og tilbake var et forferdet og blekt ansikt. «Scraeler?» Han fór halvveis opp av stolen, som om han skulle til å storme ut av rommet, så rynket han pannen forlegent og tvang seg ned i stolen igjen. «Hvordan vet du det? Hvem fant liket?»

«Han er ennå i live, Bast. Han tok den med seg hit. Det var bare én.»

«Det finnes ikke noe sånt som bare én scraeling,» sa Bast tonløst. «Det vet du.»

«Jeg vet det,» sa Kote. «Ikke desto mindre var det bare én.»

«Og han drepte den?» sa Bast. «Det kan ikke ha vært en scrae ling. Kanskje –»

«Bast, det var en av scraelene. Jeg så den selv.» Kote ga ham et alvorlig blikk. «Han hadde bare flaks. Likevel ble han alvorlig skadd. Førtiåtte sting. Jeg brukte opp nesten all silketråden min.» Kote løftet skålen med kjøttgryte. «Hvis noen spør, så si at farfaren min var karavanevakt, og at han lærte meg å rense og sy sår. De var for sjokkerte til å spørre om det i kveld, men i morgen kan det hende noen av dem blir nysgjerrige. Det vil jeg helst unngå.» Han blåste ned i skålen så en sky av røyk steg opp rundt ansiktet hans.

«Hva gjorde du med kroppen?»

«Jeg gjorde ingenting med den,» sa Kote spisst. «Jeg er bare en vertshusholder. Den slags går langt over min forstand.»

«Reshi, du kan ikke bare la dem prøve å klare seg gjennom dette på egen hånd.»

Kote sukket. «De tok den med til presten. Han gjorde alt det som var rett, av alle de gale grunnene.»

Bast åpnet munnen, men Kote fortsatte før han rakk å si noe. «Ja, jeg forsikret meg om at hullet var dypt nok. Ja, jeg forsikret meg om at det var rognetre i bålet. Ja, jeg forsikret meg om at det brant lenge og med varm nok ild før de begravet den. Og ja, jeg forsikret meg om at ingen beholdt en bit av den som minne.» Han skulte, og øyenbrynene laget en bister rynke i pannen. «Jeg er faktisk ikke helt idiot.»

Bast slappet synlig av og sank tilbake i stolen igjen. «Det vet jeg, Reshi. Men halvparten av de som bor her, tror jeg ikke har vett til å pisse i medvind engang.» Han så tankefull ut en liten stund. «Jeg kan ikke begripe hvorfor det bare var én.»

«Kanskje de døde på veien over fjellene,» antydet Kote. «Alle unntatt denne.»

«Det er mulig,» innrømmet Bast motvillig.

«Kanskje det var det uværet for et par dager siden,» påpekte Kote. «En skikkelig vognvelter, som vi pleide å si i truppen. Med så mye vind og regn kan én ha forvillet seg bort fra flokken.»

«Jeg liker den første tanken din bedre, Reshi,» sa Bast, ille til mote. «Tre eller fire scraeler ville fare gjennom denne byen som … som …»

«Som en varm kniv gjennom smør?»

«Heller som flere varme kniver gjennom flere dusin bønder,» sa Bast tørt. «Disse menneskene kan ikke forsvare seg. Jeg skal vedde på at det ikke finnes så mye som seks sverd til sammen i hele byen. Ikke at sverd ville hjelpe noe særlig mot scraeler.»

En lang, tankefull stillhet fulgte. Etter en liten stund begynte Bast å vri på seg. «Noe nytt?»

Kote ristet på hodet. «De kom ikke så langt som til nyhetene i kveld. Kasper snudde alt på hodet mens de fortsatt satt og fortalte historier. Men det er vel alltids noe. De kommer tilbake i morgen kveld. Da får jeg noe å gjøre.»

Kote pirket tiltaksløst i maten med skjeen. «Jeg burde ha kjøpt scraelingen av Kasper,» sa han tenksomt. «Han kunne ha brukt pengene til å kjøpe en ny hest. Folk ville ha kommet fra fjern og nær for å se den. Vi kunne ha fått litt gjester, til en forandring.»

Bast ga ham et målløst, forferdet blikk.

Kote gjorde en beroligende gest med hånden han holdt skjeen i. «Jeg bare spøker, Bast.» Han smilte blekt. «Men det ville ha vært fint.»

«Nei, Reshi, det ville absolutt ikke ha vært fint,» sa Bast ettertrykkelig. «’Folk ville ha kommet fra fjern og nær for å se den,’» gjentok han hånlig. «Sannelig.»

«Det ville ha vært fint for omsetningen,» klargjorde Kote. «Det ville vært fint med noe å gjøre.» Han stakk skjeen ned i maten igjen. «Hva som helst ville vært fint.»

De satt tause en lang stund. Kote stirret dystert ned i skålen med mat han holdt i hendene, men blikket var langt borte. «Det må være fryktelig for deg å være her, Bast,» sa han til slutt. «Du må jo kjede deg halvt i hjel.»

Bast trakk på skuldrene. «Det er et par unge hustruer i byen. En håndfull døtre.» Han smilte som et barn. «Jeg pleier å finne mine egne atspredelser.»

«Det er bra, Bast.» Det ble stille igjen. Kote tok en skje til, tygget, svelget. «De trodde det var en demon.»

Bast trakk på skuldrene. «Det kan det like godt være, Reshi. Det er antakelig best for dem at de tror det.»

«Jeg vet det. Jeg oppmuntret dem faktisk. Men du vet hva det betyr.» Han møtte Basts blikk. «Smeden kommer til å gjøre gode forretninger de neste par dagene.»

Bast la an en bevisst uttrykksløs mine. «Å.»

Kote nikket. «Jeg skal ikke klandre deg hvis du vil dra, Bast. Det finnes bedre steder for deg å være enn her.»

Bast så bestyrtet ut. «Jeg kunne aldri finne på å dra, Reshi.» Han åpnet og lukket munnen noen ganger mens han lette etter ord. «Hvem skulle da undervise meg?»

Kote smilte, og et øyeblikk viste ansiktet hans hvor ung han faktisk var. Under de slitne furene og den fredelige vertshusholderminen så han ikke noe eldre ut enn sin mørkhårede kamerat. «Ja, hvem?» Han gestikulerte mot døren med skjeen. «Gå og les, da, eller plag noens datter. Du har sikkert bedre ting å ta deg til enn å se på mens jeg spiser.»

«Faktisk så …»

«Forsvinn, demon!» sa Kote og gikk over til å snakke temisk med kraftig brytning mens han ennå hadde munnen halvfull av mat. «Tehus antausa eha!»

Bast brast overrasket i latter og gjorde en obskøn gest med den ene hånden.

Kote svelget og byttet språk. «Aroi te denna-leyan!»

«Ærlig talt,» sa Bast bebreidende, og smilet bleknet. «Det der er rett og slett en fornærmelse.»

«Ved jord og stein avsverger jeg deg!» Kote dyppet fingrene i koppen som sto ved siden av ham og stenket noen små dråper lett mot Bast. «Vik fra meg, forhekselse.»

«Med eplesider?» Bast klarte å se munter og irritert ut samtidig mens han tørket bort en dråpe fra skjortebrystet. «Best dette ikke setter flekker.»

Kote tok en ny bit av middagen. «Gå og legg den i bløt. Hvis situasjonen skulle bli fortvilet, anbefaler jeg at du benytter deg av en av de mange oppskriftene på løsningsmidler som står i Celum Tintur. Kapittel tretten, tror jeg.»

«Greit.» Bast reiste seg og gikk til døren med sin underlige, lette grasiøsitet. «Rop hvis det er noe du trenger.» Han lukket døren etter seg.

Kote spiste sakte og fikk i seg det siste av maten med en brødbit. Han kikket ut gjennom vinduet mens han spiste, eller prøvde å gjøre det, mens lampeskinnet gjorde glassruten til et speil mot mørket utenfor.

Blikket hans vandret rastløst rundt i rommet. Ildstedet var laget av samme slags svarte stein som peisen nede i første etasje. Det var plassert midt i rommet, et lite mesterstykke av byggekunst som Kote var ganske stolt av. Sengen var liten, knapt mer enn en brisk, og kjente man på den, ville man oppdage at madrassen var så tynn at den nesten like gjerne kunne ha vært fjernet.

En dyktig iakttaker ville kanskje ha lagt merke til at det var noe blikket hans unngikk. På samme måte som man unngår å møte blikket til en gammel kjæreste ved en formell middag, eller blikket til en gammel fiende som sitter i den andre enden av rommet i en travel ølstue sent på kvelden.

Kote prøvde å slappe av, mislyktes, vred på seg, sukket, skiftet stilling på stolen, og uten at han ville det, falt blikket hans på kisten ved fotenden av sengen.

Den var laget av roah, et sjeldent, tungt treslag, mørkt som kull og glatt som polert glass. Det sto høyt i kurs blant parfymemakere og alkymister, og et stykke på størrelse med en tommel var med letthet verdt gull. Å få laget en hel kiste av dette treslaget gikk langt utover overdådighet.

Kisten var tredobbelt låst. Den hadde en lås av jern, en lås av kobber og en lås man ikke kunne se. Denne kvelden fylte treverket rommet med den nesten umerkelige duften av sitrus og nyherdet jern.

Da Kotes blikk falt på kisten, vek det ikke fort unna. Det gled ikke slu til siden som om han ville late som den ikke sto der i det hele tatt. Men med det samme han så på den, fikk ansiktet hans tilbake alle furene som dagens enkle gleder sakte hadde glattet ut. Trøsten han hadde funnet i flaskene og bøkene, ble utslettet på et sekund, og bak øynene var det ingenting igjen unntatt tomhet og smerte. Et sekund kjempet intens lengsel og sorg en kamp over ansiktet hans.

Så forsvant de og ble erstattet av det trette ansiktet til en vertshusholder, en mann som kalte seg Kote. Han sukket igjen uten å merke det, og reiste seg.

Det tok lang tid før han gikk forbi kisten og bort til sengen. Da han hadde lagt seg, tok det lang tid før han sovnet.

Som Kote hadde gjettet, kom de tilbake til Veisteinen neste kveld for å få seg mat og drikke. Det ble gjort et par halvhjertede forsøk på å fortelle historier, men de døde fort ut. Ingen var i rett stemning.

Dermed var det ennå tidlig på kvelden da samtalen dreide over på viktigere emner. De spekulerte over ryktene som hadde nådd byen, de fleste av dem foruroligende. Den botferdige kongen hadde problemer med opprørerne i Resavek. Det voldte en viss uro, men bare i generell forstand. Resavek var langt borte, og selv Kobb, den mest bereiste av dem, ville hatt problemer med å finne stedet på kartet.

De diskuterte krigen ut fra hvordan den ville påvirke dem. Kobb spådde at det ville bli utskrevet en tredje skatt når avlingen var i hus. Ingen sa ham imot, selv om det ikke hadde forekommet et år med slik trippelflåing i manns minne.

Jakk gjettet at avlingen ville bli såpass god at de fleste familier ville klare den tredje skatten. Bortsett fra familien Berling, som allerede hadde det trangt. Og familien Orrison, som stadig mistet sauer. Og Toske-Martin, som bare hadde sådd bygg i år. Enhver bonde med litt vett i skallen hadde plantet bønner. Det var i det minste én bra ting som alle stridighetene førte med seg – soldater spiste bønner, så prisen ble drevet i været.

Etter noen flere runder med drikke gikk samtalen inn på større bekymringer. Det krydde av deserterende soldater og andre lykkejegere på veien, og dermed var det risikabelt selv med korte reiser. Riktignok var det alltid utrygt på veien, på samme måte som vinteren alltid var kald. Man beklaget seg over det, tok fornuftige forholdsregler og levde videre.

Men dette var annerledes. I løpet av de siste to månedene var veiene blitt så farlige at folk hadde sluttet å beklage seg. Den siste karavanen hadde hatt to vogner og fire vakter. Kjøpmannen hadde krevd ti penninger for et halvt skålpund salt, femten for en sukkertopp. Pepper hadde han ikke, ikke noe kanel og ikke sjokolade. En liten sekk med kaffe hadde han hatt, men den skulle han ha to sølvtalenter for. Først hadde folk ledd av prisene hans. Så, da det viste seg at han ikke var villig til å fire på dem, hadde folk spyttet og bannet etter ham.

Det hadde vært for to spann siden: tjueto dager. Siden da hadde det ikke kommet noen handelsmenn av betydning, selv om dette var årstiden for det. Til tross for at den tredje skatteutskrivningen lå som en mørk sky i alles tanker, hadde folk dermed begynt å kikke i pengepungen og ønske at de hadde kjøpt noe småtteri, i tilfelle snøen kom tidlig i år.

Ingen sa noe om den foregående kvelden, om skapningen de hadde brent og begravet. Andre snakket selvfølgelig. Byen sum met av sladder. Kaspers sår sørget for at historiene ble tatt halvveis på alvor, men ikke så mye mer enn halvveis. Ordet «demon» ble nevnt, men det var med et smil halvt skjult bak hånden.

Bare de seks vennene hadde sett skapningen før den ble brent. Én av dem hadde vært såret, og de andre hadde drukket. Presten hadde også sett den, men det var jo jobben hans å se demoner. Demoner var bra for forretningene.

Vertshusholderen hadde visst også sett den. Men han var ikke herfra. Han kunne ikke kjenne til den sannheten som var så åpenbar for alle som var født og oppvokst i denne lille byen: Her ble historier fortalt, men de foregikk andre steder. Dette var ikke noe sted for demoner.

Dessuten sto det ille nok til uten at man behøvde å ta på seg enda flere bekymringer. Kobb og de andre visste at det ikke var noen vits i å prate om det. Hvis de prøvde å overbevise folk, ville de bare bli til latter, akkurat som Toske-Martin, som hadde slitt med å grave en brønn inne i sitt eget hus i flere år nå.

Likevel kjøpte hver og en av dem et stykke kaldhamret jern fra smeden, så tungt som de klarte å svinge, og ingen av dem sa hva de tenkte. Isteden klaget de over at veiene var ille og stadig ble verre. De snakket om kjøpmenn og desertører og skatter og saltmangel innen vinteren var over. De husket at for tre år siden ville det ikke ha falt noen inn å låse døren om natten engang, langt mindre å dra for slåen.

Deretter gikk det nedover med samtalen, og selv om ingen av dem sa hva de tenkte, endte kvelden i en dyster stemning. Det gjorde de fleste kvelder nå for tiden, slik som tidene var.

KAPITTEL 2

En vakker dag

Det var en slik fullkommen høstdag som er så vanlige i historier og så sjeldne i virkelighetens verden. Været var varmt og tørt, ideelt for at hveten eller maisen på åkeren skulle modne. På begge sider av veien var trærne i ferd med å skifte farge. Høye popler var blitt smørgule, mens de busklignende sumaktrærne som trengte seg stadig nærmere veien, hadde fått et skarpt rødskjær. Bare de gamle eikene virket motvillige til å gi slipp på sommeren, og løvet deres hadde fortsatt en jevn blanding av gull og grønt.

Alt i alt kunne man ikke ønske seg en vakrere dag til å bli plyndret for alle sine eiendeler av et halvt dusin forhenværende soldater bevæpnet med jaktbuer.

«Hun er ikke mye til hest, herre,» sa Kronikøren. «Bare et hakk bedre enn en bryggerihest, og når det regner, pleier hun –»

Mannen avbrøt ham med en skarp gest. «Hør her, min venn, kongens hær betaler gode penger for alt som har fire bein og minst ett øye. Om du så var ravende gal og red på en kjepphest bortover veien, ville jeg uansett ha tatt den fra deg.»

Lederen deres hadde noe myndig ved seg. Kronikøren gjettet at han hadde vært offiser med lavere rang for ikke så lenge siden. «Bare hopp ned,» sa han alvorlig. «Så får vi dette overstått, og du kan komme deg videre.»

Kronikøren steg av hesten. Han hadde blitt ranet før og visste når det ikke nyttet med innvendinger. Disse karene visste hva de gjorde. De kastet ikke bort krefter på brauting eller tomme trusler. En av dem så nærmere på hesten og undersøkte hover, tenner og seletøy. To andre gikk gjennom saltaskene hans med militær effektivitet og la alt hans jordiske gods ut på bakken. To tepper, en kappe med hette, den flate lærvesken og den tunge, velfylte vadsekken hans.

«Det er alt, kaptein,» sa en av mennene. «Bortsett fra rundt tjue skålpund med havre.»

Kapteinen la seg på kne, åpnet den flate lærvesken og kikket i den.

«Den inneholder bare papir og penner,» sa Kronikøren.

Kapteinen snudde halvt på hodet og så seg over skulderen. «Jaså, er du skriver?»

Kronikøren nikket. «Det er mitt levebrød, herre. Og det har egentlig ingen verdi for dere.»

Mannen så gjennom vesken, konstaterte at det var sant og la den til side. Så snudde han vadsekken på hodet, helte innholdet ut på Kronikørens utbredte kappe og lette makelig gjennom innholdet.

Han tok det meste av Kronikørens salt og et par støvellisser. Så, til skriverens store fortvilelse, tok han opp skjorten som Kronikøren hadde kjøpt i Linnskog. Den var av fint lin farget dypt kongeblått, for fin til reisebruk. Kronikøren hadde ikke fått anledning til å ha den på ennå engang. Han sukket.

Kapteinen lot alt annet på kappen ligge og reiste seg. De andre byttet på å gå gjennom Kronikørens eiendeler.

«Har ikke du bare ett teppe, Janns?» sa kapteinen. En av mennene nikket. «Ta et av hans, da, du kommer til å trenge et ekstra før vinteren er over.»

«Kappen hans er i bedre stand enn min, herre.»

«Ta den, men legg igjen din egen. Det samme gjelder deg, Vidvei. Legg igjen det gamle fyrtøyet ditt hvis du tar hans.»

«Jeg har mistet mitt, herre,» sa Vidvei. «Ellers ville jeg ha gjort det.»

Det hele foregikk forbausende sivilisert. Kronikøren mistet alle nålene sine unntatt én, begge ekstraparene med strømper, en pakke med tørket frukt, en sukkertopp, en halv flaske sprit og to elfenbensterninger. Han fikk beholde resten av klærne sine, det tørkede kjøttet og en halvspist leiv med utrolig tørt rugbrød. Den flate lærvesken rørte de ikke.

Mens mennene pakket sakene ned i vadsekken igjen, snudde kapteinen seg mot Kronikøren. «Og så var det pungen.»

Kronikøren ga den fra seg.

«Ringen også.»

«Det er nesten ikke noe sølv i den,» mumlet Kronikøren mens han vred den løs fra fingeren.

«Hva er det du har om halsen?»

Kronikøren knappet opp skjorten og avdekket en matt ring av metall som hang i en lærreim. «Bare jern, herre.»

Kapteinen kom nærmere og gned den mellom fingrene før han lot den falle ned mot Kronikørens bryst igjen. «Behold den, da. Jeg er ikke den som stiller meg mellom en mann og hans religion,» sa han, så tømte han innholdet i pungen i den ene hånden og plystret tilfreds av overraskelse da han rotet gjennom myntene med fingeren. «Skrivere får visst bedre betalt enn jeg trodde,» sa han og begynte å dele ut byttet blant mennene sine.

«Dere kunne vel ikke unne meg en penning eller to av det der?» spurte Kronikøren. «Bare så jeg har til et par varme måltider?»

De seks mennene snudde seg mot Kronikøren og så på ham, som om de ikke riktig kunne tro sine egne ører.

Kapteinen lo. «Guds kropp, du er visst utstyrt med et par tunge steiner, hva?» Stemmen hadde en klang av motvillig respekt.

«Du virker som en rimelig kar,» sa Kronikøren med en skuldertrekning. «Og man må jo ha mat.»

Lederen deres smilte for første gang. «Akkurat det kan jeg være enig i.» Han tok to penninger og holdt dem opp før han la dem tilbake i Kronikørens pung. «Her har du to for dine to, da.» Han kastet pungen til Kronikøren og stappet den nydelige kongeblå skjorten ned i saltasken.

«Takk, herre,» sa Kronikøren. «Jeg bør kanskje gjøre oppmerksom på at den flasken en av mennene dine tok, inneholder tresprit som jeg renser pennene mine med. Det kommer til å gå ham ille hvis han drikker den.»

Kapteinen smilte og nikket. «Ser dere hvordan det går når man behandler folk ordentlig?» sa han til mennene sine idet han dro seg opp på hesten. «Det har vært en fornøyelse, min gode skriver. Hvis du kommer deg av gårde nå, kan du fortsatt nå frem til Abbedvad før det blir mørkt.»

Da Kronikøren ikke lenger kunne høre hovslagene deres i det fjerne, pakket han om vadsekken og forsikret seg om at alt var ordentlig stuet sammen. Så tok han av seg den ene støvelen, dro løs fôret og tok ut en stramt innpakket liten bunt med mynter som var stappet inn i tåen. Noen av myntene la han i pungen, så åpnet han buksene, fant frem enda en pakke med mynter under flere lag med klær og la noen av de pengene i pungen også.

Knepet var å ha passe mye i pungen. For lite, så ble de skuffet og troende til å lete etter mer. For mye, så ble de oppglødde og kanskje grådige.

Han hadde en tredje myntpakke bakt inn i det tørre brødet, som bare de mest desperate forbrytere ville være interessert i. Den fikk ligge i fred inntil videre, i likhet med den hele sølvtalenten han hadde gjemt i en blekkflaske. Med årene hadde han begynt å tenke på den siste mer som en lykkepenge. Ingen hadde noensinne funnet den.

Han måtte innrømme at dette antakelig var det høfligste ranet han noen gang var blitt utsatt for. De hadde vært dannede, effektive og ikke særlig smarte. Å miste hesten og salen var et hardt slag, men han kunne kjøpe nye i Abbedvad og enda ha penger nok til overs til å leve bekvemt til han ble ferdig med dette tullet og kunne møte Skarpi i Treya.

Kronikøren kjente at han måtte tre av på naturens vegne og presset seg gjennom den blodrøde sumaken i veikanten. Da han var ferdig og knappet igjen buksene, var det plutselig noe som rørte på seg i skogbunnen. Noe mørkt bakset seg ut av noen busker ikke langt unna.

Kronikøren vaklet bakover med et forskrekket utrop før han skjønte at det bare var en kråke som flakset for å komme seg opp i luften. Han humret av sin egen dumhet, rettet på klærne og tok seg tilbake til veien gjennom sumaken mens han børstet bort usynlig spindelvev som klistret seg kilende til ansiktet.

Da Kronikøren tok vadsekken og vesken på skuldrene, innså han at han følte seg bemerkelsesverdig lett om hjertet. Det verste hadde skjedd, og det hadde ikke vært så ille. En svak vind suste gjennom trærne og fikk poppelbladene til å drysse ned over den gropete grusveien lik virvlende gullmynter. Det var en vakker dag.

KAPITTEL 3

Tre og ord

Kote satt og bladde likegyldig i en bok og prøvde å ignorere stillheten i det tomme vertshuset da døren gikk opp og Gard kom ryggende inn i rommet.

«Jeg ble nettopp ferdig med den.» Gard manøvrerte seg gjen nom labyrinten av bord med overdreven forsiktighet. «Jeg hadde tenkt å ta den med i går kveld, men så tenkte jeg: ’En siste oljing, så pusser du den og lar den tørke.’ Kan ikke si jeg angrer på det. Herre og frue, dette er noe av det vakreste hendene mine noen gang har lagd.»

Vertshusholderen fikk en liten nyve mellom øyenbrynene. Så, da han fikk se den flate bylten mannen hadde i favnen, lyste han opp. «Ahhh! Monteringsplaten!» Kote smilte trett. «Jeg beklager, Gard. Det er så lenge siden at jeg nesten hadde glemt det.»

Gard ga ham et undrende blikk. «Fire måneder er ikke så lenge for trevirke som kommer helt fra Aryen, ikke sånn som det er på veiene nå for tida.»

«Fire måneder,» gjentok Kote. Han så at Gard iakttok ham, og skyndte seg å tilføye: «Det kan føles som et helt liv når du venter på noe.» Han prøvde å smile beroligende, men det ble heller blekt isteden.

Når sant skulle sies, følte Kote seg litt blek selv. Ikke akkurat syk, men hul. Matt. Som en plante som er blitt flyttet over i feil type jord og har begynt å visne fordi den mangler noe vesentlig.

Gard la merke til forskjellen. Vertshusholderens gester var ikke like overstrømmende. Stemmen var ikke like dyp. Selv ikke øynene var like klare som de hadde vært for en måned siden. Fargen virket mattere. De hadde ikke den samme havskumnyansen, var ikke like gressgrønne som de hadde vært. Nå var de som tang i en elv, som bunnen av en grønn glassflaske. Og før hadde håret hans hatt en sterk og kraftig farge, som flammer. Nå virket det … rødt. Egentlig bare som alminnelig rødt hår.

Kote dro av kledet og kikket under det. Treet var mørkt som kull med svarte årer, tungt som en jernplate. Tre mørke knagger var plassert over et ord som var hogd inn i treet.

«Dårskap,» leste Gard. «Pussig navn på et sverd.»

Kote nikket, bevisst uttrykksløs. «Hvor mye skylder jeg?» spurte han stille.

Gard tenkte seg om et øyeblikk. «Etter det jeg har fått til å dekke prisen på treet …» Mannen fikk et slu glimt i øynene. «Rundt én og tre.»

Kote ga ham to talenter. «Behold resten. Det er en vanskelig tresort å arbeide med.»

«Det er det,» sa Gard med en viss tilfredsstillelse. «Som å ha en stein under saga. For meiselen er det rene jernet. Og så, da jeg var ferdig med alt slitet, klarte jeg ikke å svi inn bokstavene.»

«Jeg la merke til det,» sa Kote med et snev av nysgjerrighet og lot en finger gli langs de mørkere fordypningene som bokstavene dannet i treverket. «Hvordan fikk du det til?»

«Jo,» sa Gard selvtilfreds, «etter å ha kastet bort en halv dag, tok jeg den med bort til smia. Jeg og gutten klarte å svi den med et glødende jern. Det tok oss over to timer å få den svart. Ikke det minste pust av røyk, men den stinket som gammelt lær og kløver. Merkelige greier. Hva slags tre er det som ikke brenner?»

Gard ventet en liten stund, men vertshusholderen viste ingen tegn til å ha hørt ham. «Nå, hvor vil du at jeg skal henge den?»

Kote våknet såpass til liv at han så seg omkring i rommet. «Det tror jeg du kan overlate til meg. Jeg har ikke riktig bestemt meg for hvor den skal henge.»

Gard la igjen en håndfull jernspiker og sa farvel til vertshusholderen. Kote ble stående ved disken og strøk fraværende med hendene over treet og ordet. Snart kom Bast ut av kjøkkenet og kikket over skulderen på læremesteren sin.

Det var stille en lang stund, som når man ærer de døde.

Til slutt brøt Bast stillheten. «Får jeg stille et spørsmål, Reshi?»

Kote smilte mildt. «Alltid, Bast.»

«Et brysomt spørsmål?»

«Det er gjerne de eneste som er umaken verdt.»

De ble stående og stirre på gjenstanden på disken enda en liten stund uten å si noe, som om de prøvde å innprente den i hukommelsen. Dårskap.

Bast kjempet med seg selv en liten stund, åpnet munnen og lukket den igjen med et frustrert uttrykk i ansiktet, for så å gjenta det hele.

«Ut med språket,» sa Kote til slutt.

«Hva tenkte du på?» sa Bast med en underlig blanding av forvirring og bekymring.

Kote brukte lang tid på å svare. «Jeg har det med å tenke for mye, Bast. Jeg har alltid hatt størst fremgang etter beslutninger jeg har tatt når jeg sluttet å tenke og ganske enkelt gjorde det som føltes riktig. Selv om det ikke var noen gode forklaringer på det jeg gjorde.» Han smilte vemodig. «Selv om det var veldig gode grunner til ikke å gjøre det jeg gjorde.»

Bast dro hånden over kinnet. «Så du prøver å unngå å være etterpåklok?»

Kote nølte. «Det kan du godt si,» innrømmet han.

«Det kunne jeg si, ja, Reshi,» sa Bast selvtilfreds. «Du, derimot, ville bare gjøre alt unødvendig komplisert.»

Kote trakk på skuldrene og vendte blikket mot monteringsplaten igjen. «Det er vel ikke noe annet å gjøre enn å finne en plass til den.»

«Her ute?» Bast så forskrekket ut.

Kote smilte rampete, og litt liv vendte tilbake til ansiktet hans. «Selvsagt,» sa han og lot til å nyte Basts reaksjon. Han så tankefullt på veggene og snurpet leppene. «Hvor har du lagt det, forresten?»

«På rommet mitt,» innrømmet Bast. «Under sengen.»

Kote nikket fraværende mens han fortsatte å se på veggene. «Gå og hent det, da.» Han gjorde en skyssende liten gest med hånden, og Bast skyndte seg av sted med en misfornøyd mine.

Da Bast kom inn i rommet igjen med den svarte sliren svingende løst i den ene hånden, var bardisken dekorert med glitrende flasker, og Kote sto på den nå tomme hyllen mellom de to tunge eiketønnene.

Kote var akkurat i ferd med å plassere monteringsplaten oppå en av tønnene, men stanset og utbrøt forferdet: «Forsiktig, Bast! Det er en fin dame du holder i hånden, ikke en vanlig bondejente du svinger rundt på en låvedans.»

Bast bråstanset og tok sliren pliktskyldig i begge hender før han fortsatte frem til bardisken.

Kote slo to spiker inn i veggen, vred til en bit ståltråd og hengte monteringsplaten stødig opp på veggen. «Rekk det opp til meg, er du snill,» sa han med en pussig skjelving i stemmen.

Bast holdt det opp mot ham med begge hender, og et øyeblikk så han ut som en væpner som rakte frem et sverd til en ridder i skinnende rustning. Men det var ingen ridder her, bare en vertshusholder, bare en mann i forkle som kalte seg Kote. Han tok imot sverdet fra Bast og reiste seg opp på hyllen bak disken.

Han trakk sverdet uten store geberder. Det skinte matt og gråhvitt i rommets høstlys. Det så nysmidd ut. Det hadde ingen hakk eller rust. Ingen lyse riper danset langs den mattgrå siden. Men selv om det var lytefritt, var det gammelt. Og selv om det helt åpenbart var et sverd, hadde det ikke noen velkjent form. I hvert fall ville ingen her i landsbyen ha dratt kjensel på det. Det så ut som om en alkymist hadde destillert et dusin sverd, og da smeltedigelen hadde kjølt seg ned, var det dette som lå igjen på bunnen: et sverd i sin rene form. Det var smekkert og grasiøst. Det var dødbringende som en skarp stein under brusende vann.

Kote holdt det et lite øyeblikk. Han skalv ikke på hånden.

Så hengte han sverdet på monteringsplaten. Det gråhvite metallet skinte mot bakgrunnen av mørkt roahtre. Det var mulig å se håndtaket, men det var så mørkt at det var nesten uråd å skjelne fra treplaten. Ordet under det, svart mot det svarte, så ut som en bebreidelse: Dårskap.

Kote klatret ned, og en liten stund sto han og Bast side om side og kikket taust opp.

Bast brøt stillheten. «Det tar seg jo ganske godt ut,» sa han, som om han helst ikke ville innrømme sannheten. «Men …» Han tidde mens han forsøkte å finne de rette ordene. Han grøsset.

Kote klappet ham på ryggen, forunderlig munter. «Du behøver ikke å bli brydd på mine vegne.» Han virket piggere nå, som om han hadde fått nye krefter av å ha noe å gjøre. «Jeg liker det,» sa han med plutselig overbevisning og hengte den svarte sliren på en av knaggene på monteringsplaten.

Så var det litt av hvert som måtte gjøres. Flasker skulle pusses og settes tilbake på plass. Mat skulle lages. Rotet etter matlagingen skulle ryddes. En stund var alt hyggelig på en behagelig, travel måte. De snakket om uviktige ting mens de arbeidet. Og selv om begge holdt seg beskjeftiget, var det tydelig at de helst ikke ville fullføre oppgavene de nesten var ferdige med, som om de begge fryktet det øyeblikket da arbeidet var over og stillheten ville fylle rommet igjen.

Så skjedde det noe pussig. Døren gikk opp, og larm strømmet inn på Veisteinen som en varsom bølge. Folk kom hastende inn, de pratet og slapp fra seg bylter med eiendeler. De valgte bord og slengte kappene sine over stolryggene. Én mann, kledd i en brynje av tunge metallringer, spente av seg et sverd og stilte det mot veggen. To–tre stykker hadde kniver i beltet. Fire–fem ropte på drikke.

Kote og Bast så på det hele et sekund, så begynte de smidig å betjene gjestene. Kote smilte og begynte å skjenke opp drikke. Bast skyndte seg ut for å se om noen hadde hester som skulle settes på stallen.

I løpet av ti minutter var vertshuset som forvandlet. Mynter klirret på bardisken. Ost og frukt ble lagt på fat, og en stor kobbergryte ble hengt til koking på kjøkkenet. Noen av mennene flyttet på bord og stoler så de skulle passe bedre til gruppen, som besto av nesten et dusin personer.

Kote kjente dem igjen etter hvert som de kom inn. To menn og to kvinner, fraktkusker, værbitte etter mange år utendørs og glade for å kunne tilbringe en kveld i ly for blåsten. Tre vakter som hadde harde blikk og luktet jern. En kramkar med kulemage og et kvikt smil som blottet de få tennene han hadde igjen. To unge menn, én med rødblondt hår, én mørk, velkledde og belevne: reisende som hadde vært fornuftige nok til å slå seg sammen med en større gruppe for å få beskyttelse på veien.

De nyankomne brukte en time eller to på å komme i orden. De kjøpslo om romprisene. Det brøt ut vennskapelige disputter om hvem som skulle dele rom med hvem. Mindre fornødenheter ble hentet inn fra vogner eller saltasker. Bad ble bestilt og vann varmet opp. Høy ble båret ut til hestene, og Kote fylte på olje i alle lampene.

Kramkaren skyndte seg ut for å utnytte det siste dagslyset. Han kjørte den tohjulede muldyrkjerra gjennom byens gater. Barna stimlet om ham og tigget om søtsaker og historier og spik.

Da det ble tydelig at det ikke var noe å hente, mistet de fleste av dem interessen. De stilte seg i ring med en gutt i midten og begynte å klappe, i takt med en barneregle som hadde vært eldgammel allerede da besteforeldrene deres sang den:

«Når arnens ild får luer blå,

hva gjør vi så? Hva gjør vi så?

Løp fort, gjem deg bort.»

Leende prøvde gutten i midten å bryte seg ut av sirkelen, mens de andre barna dyttet ham tilbake.

«Kramkar,» lød gamlingens røst, rungende som en klokke. «Kjeler flikkes. Kniver slipes. Finner vann med pilekvist. Skåret kork, moderblad. Kom ikke sist. Silkesjal fra storbyen. Skrivepapir. Søtsaker.»

Dette vakte barnas oppmerksomhet. De flokket seg rundt ham igjen og dannet et lite opptog der han gikk nedover gaten og sang: «Beltelær. Svartpepper. Fine kniplinger, gilde fjær. Kramkaren gjester byen i dag, i morgen er han vekk. Jobber kvelden lang til ditt behag. Kom kone. Kom datter, undertøy og rosenvann, pene hatter.» Etter et par minutter slo han seg til utenfor Veisteinen, satte opp slipehjulet sitt og ga seg til å slipe en kniv.

Mens de voksne begynte å samle seg rundt gamlingen, fortsatte barna med leken. En jente midt i ringen holdt for øynene med den ene hånden og prøvde å fange de andre barna idet de løp bort mens de klappet og sang:

«Hvis sorte er hans øyne nå,

hvor går vi så? Hvor går vi så?

Fjern og nær. De er her.»

Kramkaren ekspederte alle i tur og orden, iblant to eller tre av gangen. Han byttet skarpe kniver mot sløve og en liten mynt. Han solgte sakser og nåler, kobbergryter og små flasker som konene skyndte seg å gjemme da de hadde kjøpt dem. Han solgte knapper og poser med kanel og salt. Limefrukt fra Tinuë, sjokolade fra Tarbean, polert horn fra Aerueh …

Og hele tiden fortsatte barna å synge:

«Se den ansiktsløse mann,

som et gjenferd smyger han.

Hva har de for plan? Hva har de for plan?

Chandrian. Chandrian.»

Kote gjettet at de veifarende hadde reist sammen en måneds tid, lenge nok til å venne seg til hverandre, men ikke så lenge at de hadde begynt å krangle om småting. Det luktet veistøv og hest av dem. Han pustet inn lukten som om det var parfyme.

Best av alt var alle lydene. Knirkende lær. Skrattende menn. Ilden som sprakte og freste. Damene som flørtet. Noen veltet til og med en stol. For første gang på lenge var det ikke stillhet på vertshuset Veisteinen. Og hvis det var det, var den så svak at den ikke ble lagt merke til, eller for godt skjult.

Kote befant seg midt oppe i det hele, stadig i bevegelse, som en mann som betjener en stor, innviklet maskin. Han var klar med et glass akkurat idet noen ropte etter det, han pratet og lyttet akkurat passe mye. Han lo av spøker, tok folk i hånden, smilte og feide mynter av bardisken som om han virkelig trengte pengene.

Så, da det ble tid for sang og alle hadde sunget yndlingssangene sine og enda ville høre mer, ledet Kote sangen fra plassen sin bak bardisken mens han klappet takten. Mens ildskjæret ga gjenskinn i håret hans, sang han «Kramkaren og garveren», flere strofer enn noen hadde hørt før, og ingen hadde det minste imot det.

Flere timer senere rådet en varm, gemyttlig stemning i skjenkerommet. Kote satt på kne ved ildstedet og la på mer ved, da noen bak ham snakket til ham.

«Kvothe?»

Vertshusholderen snudde seg med et lett forvirret smil. «Unnskyld?»

Det var en av de velkledde mennene fra reisefølget. Han svaiet litt. «Du er Kvothe.»

«Kote, min herre,» svarte Kote med en overbærende tone som mødre bruker overfor barn og vertshusholdere overfor fulle folk.

«Kvothe den blodløse.» Mannen fortsatte med den berusedes stahet. «Du så kjent ut, men jeg klarte ikke å sette fingeren på det.» Han smilte stolt og prikket seg på nesen. «Så hørte jeg deg synge, og da visste jeg at det var deg. Jeg hørte deg i Imre en gang. Jeg strigråt etterpå. Jeg har aldri hørt noe lignende, verken før eller siden. Det var hjerteskjærende.»

Den unge mannens setninger begynte å bli rotete da han fortsatte, men ansiktsuttrykket forble alvorlig. «Jeg visste at det ikke kunne være deg. Men jeg trodde det var det. Men likevel. Men hvem ellers har sånt hår?» Han ristet på hodet i et fåfengt forsøk på å klare det. «Jeg så stedet i Imre hvor du drepte ham. Ved fontenen. Alle brosteinene er helt knust.» Han rynket pannen og konsentrerte seg om ordet. «Knust. Det sies at ingen kan reparere dem.»

Den rødblonde mannen ble stille igjen. Han myste og virket overrasket over den andres reaksjon.

Den rødhårede vertshusholderen hadde et bredt smil om munnen. «Mener du at jeg ligner på Kvothe? Den Kvothe? Jeg har alltid syntes det selv. Jeg har en radering av ham på bakrommet. Hjelperen min erter meg for den. Kunne du fortelle ham det du nettopp har fortalt meg?»

Kote kastet en siste kubbe på ilden og reiste seg. Men da han gikk bort fra ildstedet, vred det ene beinet seg under ham, og han falt tungt på gulvet og veltet en stol.

Flere av de reisende skyndte seg bort til ham, men vertshusholderen var allerede på beina igjen og viftet folk tilbake til plassene sine. «Nei, nei. Ingen fare. Beklager hvis jeg skremte noen.» Til tross for smilet var det tydelig at han hadde gjort seg vondt. Ansiktet var stramt av smerte, og han støttet seg tungt på en stol.

«Fikk en pil i kneet på vei gjennom Oldren for tre somre siden. Det svikter iblant.» Han skar en grimase og sa vemodig: «Det var det som fikk meg til å gi avkall på et godt liv på veien.» Han bøyde seg og rørte forsiktig ved det forunderlig bøyde beinet.

En av leiesoldatene tok ordet. «Jeg ville lagt et omslag på det der, ellers kommer det til å hovne kraftig opp.»

Kote rørte ved det igjen og nikket. «Jeg tror du har rett, min herre.» Han snudde seg mot den rødblonde mannen som sto og svaiet svakt ved ildstedet. «Kunne du gjøre meg en tjeneste, unge mann?»

Mannen nikket stumt.

«Steng spjeldet, er du snill.» Kote gjorde en gest mot peisen. «Bast, kan du hjelpe meg opp trappen?»

Bast skyndte seg bort til Kote og la armen hans om skuldrene. Kote lente seg på ham for annethvert skritt mens de gikk gjennom døren og opp trappen.

«Pil i beinet?» spurte Bast lavt. «Ble du virkelig så brydd av at du snublet?»

«Gudskjelov at du er like lettlurt som dem,» sa Kote skarpt så fort de var utenfor synsvidde. Han begynte å banne for seg selv da han gikk opp noen trinn til, åpenbart med uskadd kne.

Bast fikk store øyne, så ble de smale.

Kote stanset øverst i trappen og gned seg i øynene. «En av dem vet hvem jeg er.» Kote rynket pannen. «Eller aner det.»

«Hvem da?» spurte Bast med en blanding av uro og sinne.

«Grønn skjorte, rødblondt hår. Han som sto nærmest meg ved peisen. Gi ham noe så han sovner. Han har allerede drukket mye. Ingen vil stusse om han tilfeldigvis slukner.»

Bast tenkte seg kort om. «Nærkval?»

«Mhenka.»

Bast hevet det ene øyenbrynet, men nikket.

Kote rettet seg opp. «Hør etter tre ganger, Bast.»

Bast blunket én gang og nikket.

Kote snakket med bestemt og tydelig stemme. «Jeg var vakt med bevilling fra myndighetene i Ralien. Såret da jeg med hell forsvarte et handelsfølge. Pil i høyre kne. Tre år siden. Sommeren. En takknemlig cealdisk kjøpmann ga meg penger til å åpne et vertshus. Han heter Deolan. Vi var på vei fra Purvis. Nevn det liksom tilfeldig. Har du oppfattet det?»

«Jeg hører deg tre ganger, Reshi,» svarte Bast formelt.

«Gå.»

En halvtime senere kom Bast opp med en skål til læremesterens rom og forsikret ham om at alt var i orden nedenunder. Kote nikket og ga korte instrukser om at han ikke ville forstyrres resten av kvelden.

Bast hadde et urolig uttrykk i ansiktet da han lukket døren etter seg. Han sto øverst i trappen en stund og prøvde å komme på noe han kunne gjøre.

Det er vanskelig å si hva som plaget Bast slik. Kote virket ikke merkbart forandret på noen måte. Kanskje bortsett fra at han beveget seg litt langsommere, og den lille gnisten som kveldens sysler hadde tent i blikket hans, var svakere nå. Faktisk kunne man nesten ikke se den lenger. Faktisk hadde den kanskje aldri vært der i utgangspunktet.

Kote satt foran ilden og spiste maten sin mekanisk, som om det bare var for å finne et sted inni seg å ha maten. Etter den siste biten satt han og stirret ut i luften, uten å huske hva han hadde spist eller hvordan det hadde smakt.

Det sprakte i ilden, og han blunket og så seg omkring i rommet. Han så ned på hendene sine, den ene krummet inni den andre, som hvilte i fanget. Etter en liten stund løftet han dem og holdt dem ut, som om han varmet dem ved ilden. De var elegante, med lange, smekre fingre. Han så nøye på dem, som om han ventet at de skulle gjøre noe av seg selv. Så la han dem i fanget igjen, den ene lett hvilende i den andre, og fortsatte å betrakte ilden. Uttrykksløs, urørlig, satt han der til det ikke var noe mer igjen enn grå aske og svakt glødende kull.

Da han kledde av seg for å gå til sengs, blusset ilden opp. Det røde lyset tegnet svake linjer over kroppen hans, over ryggen og armene. Alle arrene var glatte og sølvhvite, striper som av lyn, som linjer av svake erindringer. Det blussende ildskjæret avslørte dem alle et kort øyeblikk, både gamle og nye sår. Alle arrene var glatte og sølvhvite unntatt ett.

Ilden flakket og døde ut. Søvnen møtte ham som en hjertenskjær i en tom seng.

De veifarende ga seg i vei tidlig neste morgen. Bast tok seg av behovene deres og forklarte at hans arbeidsgivers kne hadde hovnet kraftig opp, og at han helst ikke ville gå i trapper så tidlig på dagen. Alle var forståelsesfulle unntatt den rødblonde kjøpmannssønnen, som var for omtåket til å forstå noe i det hele tatt. Vaktene vekslet smil og himlet med øynene mens kramkaren holdt en uforberedt preken om måteholdenhetens goder. Bast anbefalte en rekke ubehagelige botemidler mot bakrus.

Da de var dratt, tok Bast hånd om vertshuset, noe som ikke var noen stor oppgave, siden det ikke var noen gjester. Det meste av tiden fordrev han med å prøve å finne måter å underholde seg selv på.

En stund etter at solen hadde passert middagshøyden, kom Kote ned trappen og fant ham i ferd med å knekke valnøtter på bardisken med en tung, skinninnbundet bok. «God morgen, Reshi.»

«God morgen, Bast,» sa Kote. «Noe nytt?»

«Orrison-gutten var innom. Ville vite om vi trengte noe fåre kjøtt.»

Kote nikket, nesten som om han hadde ventet denne nyheten. «Hvor mye bestilte du?»

Bast skar en grimase. «Jeg kan ikke fordra fårekjøtt, Reshi. Det smaker som våte votter.»

Kote trakk på skuldrene og gikk til døren. «Jeg har et par ærender å ta meg av. Hold et øye med vertshuset, er du snill.»

«Det gjør jeg alltid.»

Utenfor vertshuset Veisteinen lå luften tung og stille over den tomme grusveien som gikk midt gjennom byen. Himmelen var et jevnt, grått skydekke som så ut som det hadde lyst til å slippe fra seg litt regn, men ikke riktig hadde ork til det.

Kote krysset gaten og gikk bort til den åpne døren til smia. Smeden hadde kortklipt hår, mens skjegget var tykt og buskete. Mens Kote så på, slo han omhyggelig to spiker gjennom kragen på et ljåblad og festet det godt på et krumt treskaft. «God morgen, Kaleb.»

Smeden stilte ljåen opp mot veggen. «Hva kan jeg stå til tjeneste med, mester Kote?»

«Har Orrison-gutten vært innom hos deg også?» Kaleb nikket. «Mister de fortsatt sauer?» spurte Kote.

«Faktisk har de endelig funnet igjen noen av de forsvunne sauene. Grusomt flerret opp, nesten revet i stykker.»

«Ulver?» spurte Kote.

Smeden trakk på skuldrene. «Det er gal tid på året, men hva skulle det ellers være? En bjørn? De selger vel bare unna det de ikke kan passe ordentlig på, siden de ikke har nok folk og sånn.»

«Ikke nok folk?»

«De kunne ikke beholde leiekaren sin lenger på grunn av skatten, og eldstesønnen deres tok kongens mynt tidlig i sommer. Han er ute og slåss mot opprørerne i Menat nå.»

«Meneras,» rettet Kote mildt. «Hvis du ser gutten deres igjen, så si til ham at jeg kunne tenke meg å kjøpe omtrent tre halve dyr.»

«Det skal jeg gjøre.» Smeden ga vertshushaveren et megetsigende blikk. «Var det noe mer?»

«Jo,» sa Kote og så bort, med ett forlegen. «Jeg lurte på om du har en bit jernstang liggende,» sa han uten å møte smedens blikk. «Men det behøver ikke å være noe fint. Vanlig gammelt råjern duger bra.»

Kaleb humret. «Jeg visste ikke om du kom til å stikke innom. Gamle Kobb og de andre var her i forgårs.» Han gikk bort til en arbeidsbenk og løftet på et stykke lerret. «Jeg lagde et par ekstra for sikkerhets skyld.»

Kote tok en jernstang på om lag to fot og svingte den ledig med den ene hånden. «Klokt gjort.»

«Jeg kan mine ting,» sa smeden selvtilfreds. «Er det noe mer du trenger?»

«Faktisk,» sa Kote idet han hvilte jernstangen støtt over skulderen, «så er det en ting til. Har du et ekstra forkle og et par smedhansker?»

«Kanskje,» sa Kaleb nølende. «Hvordan det?»

«Det er et gammelt tornekratt bak vertshuset.» Kote nikket mot Veisteinen. «Jeg tenkte jeg skulle rykke det opp så jeg kan anlegge en hage der neste år. Men jeg har ikke noe lyst til å få halve huden flerret av meg mens jeg holder på.»

Smeden nikket og gjorde tegn til at Kote skulle bli med innerst inn i verkstedet. «Jeg har det gamle paret mitt,» sa han og gravde frem et par grove hansker og et stivt lærforkle. Begge hadde svimerker og fettflekker her og der. «De er ikke pene, men de burde vel hjelpe mot det verste.»

«Hva skal du ha for dem?» spurte Kote og lette etter pungen sin.

Smeden ristet på hodet. «En dank burde holde lenge. Verken jeg eller gutten har noe bruk for dem.»

Vertshushaveren ga ham en mynt, og smeden puttet utstyret ned i en gammel lerretssekk. «Er du sikker på at du vil gjøre det nå?» spurte smeden. «Det har ikke regnet på en stund. Bakken blir mykere etter at det har tint til våren.»

Kote trakk på skuldrene. «Bestefaren min sa alltid at hvis du har tenkt å fjerne noe du ikke vil ha bryderi med i fremtiden, så skal du gjøre det på høsten.» Kote hermet etter en skjelvende gammelmannsstemme. «’I vårmånedene er det altfor mye livskraft i ting. Om sommeren er de for sterke, da vil de ikke slippe taket. Høsten …’» Han så seg omkring på løvet som var i ferd med å skifte farge på trærne. «’Høsten er den rette tiden. Om høsten er allting trett og klart til å dø.’»

Senere den ettermiddagen sa Kote til Bast at han kunne gå og sove ut. Så gikk han tiltaksløs rundt i vertshuset og tok seg av små oppgaver som var til overs fra kvelden før. Han fikk ingen kunder. Da kvelden endelig kom, tente han lampene og begynte å bla uinteressert i en bok.

Høsten burde være den travleste tiden på året, men i det siste hadde det vært få reisende på veien. Kote visste med dyster sikkerhet hvor lang vinteren kom til å bli.

Han stengte vertshuset tidlig, noe han aldri hadde gjort før. Han brydde seg ikke om å feie gulvet. Det trengtes ikke. Han tørket ikke av bordene eller bardisken; ingen av delene var blitt brukt. Han pusset en flaske eller to, så gikk han og la seg.

Det var ingen der som kunne ha lagt merke til forskjellen. Ingen unntatt Bast, som iakttok læremesteren sin, bekymret seg og ventet.