Originaltittel: Who I Am

© 2012, Pete Townshend

© 2012, Bazar Forlag AS
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Sverre Knudsen

Omslagsdesign: Bazar Forlag

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 9788280875310

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Første akt: Krigsmusikk

You didn’t hear it.

You didn’t see it

You won’t say nothing to no one.

Never tell a soul

What you know is the truth

«1921» (1969)

Don’t cry

Don’t raise your eye

It’s only teenage wasteland

«BABA O’RILEY» (1971)

And I’m sure – I’ll never know war

«I’VE KNOWN NO WAR» (1983)

1

Jeg var der

Det er magisk, surrealistisk og ganske eksepsjonelt å se på alle som danser til mine feedbackgitarsoloer. Kompisene mine fra art school står rakrygget ute blant publikum mellom sjaskete mods fra Vest- og Nord-London, en hel hær med ungdommer som har ankommet skrevende over de fabelaktige scooterne sine. De har kort hår og gode sko, og er høye på piller. Jeg aner ikke hva som foregår i hodene på bandkameratene mine, Roger Daltrey, Keith Moon og John Entwistle. Vanligvis har jeg pleid å føle meg som en loner, til og med når jeg har spilt med bandet, men i kveld, i juni 1964, under The Whos første konsert på the Railway Hotel i Harrow i Vest-London, er jeg uovervinnelig.

Vi spiller R&B: «Smokestack Lightning», «I’m a Man», «Road Runner» og andre tunge klassikere. Jeg skraper den hylende Rickenbacker-gitaren min opp og ned mikrofonstativet, skrur på den spesielle bryteren jeg nettopp har montert, og gitaren freser og spruter som et maskingevær av lyd ut over første rad. Jeg slenger gitaren brutalt opp i lufta – og kjenner et forferdelig grøss da lyden går fra et hyl til et skrallende snerr. Jeg kikker opp, og da jeg drar gitaren ut av hullet jeg har laget i det lave taket, ser jeg at halsen er brukket.

Det er i dette øyeblikket jeg tar en lynrask avgjørelse og kjører den ødelagte gitaren opp gjennom taket, om igjen og om igjen, med et sinns sykt raseri. Det som først hadde vært et rent brudd ble nå til et kaos av splinter. Jeg holder gitaren triumferende fram for publikum. Jeg har ikke knust den, jeg har lagd en skulptur av den for dem. Jeg kaster den ødelagte gitaren skjødesløst fra meg, plukker opp min splitter nye tolvstrengers Rickenbacker og fortsetter showet.

Den tirsdagskvelden snublet jeg over noe som hadde langt større kraft enn ord, og som uttrykte sterkere følelser enn mine hvite forsøk på å spille blues. Og publikum ga meg en høylytt hilsen til svar. Omtrent en uke senere, på samme sted, hadde jeg ikke flere gitarer igjen, så jeg velta et stack med Marshall-forsterkere. For ikke å havne i skyggen fulgte trommeslageren vår, Keith Moon, opp med å sparke trommesettet sitt i fillebiter. Roger begynte å skrape mikrofonen sin mot Keiths ødelagte cymbaler. Noen så på disse ødeleggelsene som en gimmick, men jeg visste at verden var i ferd med å forandre seg, og det var dette vi ga uttrykk for. Den gamle, konvensjonelle måten å lage musikk på kom aldri til å bli den samme.

Første gangen jeg knuste gitaren min, hadde jeg ingen anelse om hva det kom til å bety, men jeg hadde en klar fornemmelse av hvor det kom fra. Som sønn av en klarinettist og saksofonist i The Squadronaires hadde jeg blitt fostret opp med kjærlighet til musikken deres, erketypisk britisk swing, men nå svek jeg denne kjærligheten for en ny lidenskap; rock ’n roll, musikken som kom til å knuse swingen.

Jeg er britisk. Jeg er fra London. Jeg ble født i Vest-London akkurat da den ødeleggende andre verdenskrig var over. Som aktiv kunstner har jeg i stor grad blitt formet av disse tre kjensgjerningene, akkurat slik mine besteforeldres og foreldres liv ble formet av krigens mørke. Jeg vokste opp i en tid da krigen fremdeles kastet skygger, men i livet mitt skiftet været så fort at det var umulig å vite hva jeg hadde i vente. Krig hadde vært en trussel eller en realitet for tre generasjoner av min familie.

I 1945 hadde populærmusikken en viktig hensikt: å bekjempe etterkrigstidens depresjon og vekke til live et utslitt folks higen etter romantikk og håp. Min tidlige barndom var gjennomsyret av mystikken og romantikken i musikken til faren min; den var universets sentrum for ham og mamma.

Det var latter og optimisme, krigen var over. Musikken pappa spilte het swing. Det var det folk ville høre. Og jeg var der.

2

Det ble en gutt!

Jeg er nettopp født, krigen er over, men ikke helt.

«Det ble en gutt!» roper noen inn i rampelyset på scenen. Men faren min fortsetter bare å spille.

Selv om jeg aldri har opplevd krig, er jeg et krigsbarn, og jeg ble født inn i en musikerfamilie den 19. mai 1945, to uker etter at Tyskland kapitulerte og fire måneder før Japan gjorde det samme. Andre ver dens krig var endelig over. Men krigen og ekkoet etter den – bilhorn og saksofoner, storband og bomberom, V2-raketter og fioliner, kla rinet ter og Messerschmitter, mollstemte vuggesanger og fløyelsmyke serenader, flyalarmer, maskingeværild, sirener, smell og eksplosjoner – merkes fortsatt og forstyrrer meg i mammas mage.

To minner vil alltid være der, som drømmer det er umulig å glemme når de først er blitt husket.

Jeg er to år gammel og sitter i andre etasje på en gammel trikk som mamma og jeg har tatt fra toppen av Acton Hill i Vest-London. Trikken ruller forbi framtiden min: den elektriske butikken, der pappas første plate kommer til å bli solgt i 1955; politistasjonen, der jeg skal hente den stjålne sykkelen min; jernvarebutikken som fascinerte meg med sine tusenvis av nøye merkede skuffer; Odeon, der jeg skal gå på opprørske formiddagsforestillinger med kameratene mine; St. Marykirken, der jeg om noen år skal synge anglikanske lovsanger i koret og se hundrevis av folk ta nattverd uten å gjøre det selv; puben White Hart, der jeg blir skikkelig full for første gang etter å ha spilt den faste ukentlige konserten med skolerockebandet, The Detours – som en dag kommer til å bli The Who.

Jeg er litt eldre nå, det er tre måneder etter min andre bursdag. Det er sommeren 1947 og jeg er på stranda i strålende solskinn. Jeg er fremdeles for liten til å løpe omkring, og sitter på et teppe og nyter luktene og lydene: sjøluft, sand, en lett vind, bølger som bruser inn over stranda. Foreldrene mine kommer ridende som arabere til hest, spruter sand til alle kanter og rir videre. De er unge, glamorøse, vakre og forsvinner som om de skulle være på sporet av en flyktig gral.

Faren til pappa, Horace Townshend (han ble kalt Horry), var skallet alt som trettiåring, men fremdeles imponerende med sin ørnenese og briller med solid innfatning. Horry var en halvprofesjonell musiker og komponist som skrev sanger og opptrådte i sommershow ved kysten og i parker og music halls i 1920-årene. Han var en skolert fløytist, kunne både lese og skrive noter, men likte et behagelig liv og tjente aldri mye penger.

Horry traff bestemor Dorothy i 1908. De jobbet sammen som underholdningsartister og giftet seg to år senere, da Dot var åtte måneder på vei med det første barnet, Jack. Onkel Jack kunne huske at helt fra han var knøttliten spilte foreldrene hans på gata på Brighton Pier, og lille Jack så på. En staselig flott dame kom bort til dem, hørte hva de presterte og kastet en shilling oppi hatten. «Og hvilken god sak er det dere samler inn penger til, da?» spurte hun.

«Oss selv,» sa Dot.

Dot var vakker og elegant. Hun var en sanger og danser som også kunne lese noter, og hun opptrådte ofte på fester etter konserter, noen ganger sammen med mannen sin. Etter hvert bidro hun også til sangene som Horry skrev. Hun var munter og positiv, men temmelig forfengelig og litt av en snobb. Mellom alle opptredenene unnfanget Horry og Dot faren min, Clifford Blandford Townshend. Han ble født i 1917 og ble en følgesvenn for sin eldre bror Jack.

Foreldrene til mamma, Denny og Maurice, bodde i Paddington da mamma var liten. Til tross for at hun var besatt av renslighet, var ikke Denny noen beskyttende mor. Mamma husker hvordan hun hang i vinduet i andre etasje med lillebroren sin, Maurice jr., mens de vinket til faren som kjørte forbi i melkebilen. Den lille gutten holdt på å falle ut av vinduet.

Bestefar Maurice var en snill mann som ble brutalt dumpa da Denny, etter elleve års ekteskap, plutselig stakk av med en rik mann som holdt henne som elskerinne. Den dagen kom mamma hjem fra skolen til et tomt hus. Denny hadde tatt med seg alle møblene bortsett fra en seng, og lagt igjen en lapp uten noen adresse. Maurice brukte mange år på å oppspore den lunefulle kvinnen, men de ble aldri gjenforent.

Maurice flyttet inn hos moren sin, Ellen, med de to barna. Mamma var bare ti år gammel, men måtte bidra til husarbeidet, og hennes irske bestemor fikk stor innflytelse på henne. Mamma skammet seg over moren som hadde forlatt dem, men var stolt av bestemor Ellen, som lærte henne å snakke med en mer avslepet irsk aksent. Mamma ble flink til å imitere forskjellige dialekter og viste tidlig musikalske anlegg.

Senere, da hun ble tenåring, flyttet mamma til Nord-London og en tante på morssiden, Rose. Jeg husker Rose som en eksepsjonell kvinne, selvsikker, intelligent, belest. Hun var lesbisk og levde stillferdig, men helt åpent med partneren sin.

I likhet med meg, var pappa en opprørsk tenåring. Før krigen var han og bestekameraten medlem av Oswald Mosleys fascistiske svartskjorter. Dette skammet han seg selvfølgelig over senere, men tilga seg selv – de hadde vært unge og uniformene var så stilige. I stedet for å holde seg til Prokofjevs klarinettetyder, som han virtuost raste gjennom to timer hver morgen, begynte pappa seksten år gammel å spille på bottle parties, som var en engelsk variant av Speakeasy. Musikken han spilte på disse konsertene krevde ikke mye av ferdighetene hans. Hele sitt liv var han teknisk overkvalifisert for musikken han spilte.

Et par år senere opptrådte pappa rundt omkring i London med Billy Wiltshire and his Piccadilly Band; de spilte til dans eller for bargjester, bar-stooling, som det ble kalt. I oppholdet mellom de to verdenskrigene prøvde man å være sofistikerte, glamorøse og muntre for å overskygge den underliggende frykten for utryddelse. De store spørsmålene druknet i skyer av sigarettrøyk og nyskapende popmusikk. Som alltid var sex ingrediensen som kunne berolige et engstelig hjerte. Men i musikken fra min fars generasjon ble den seksuelle energien mer antydet enn blottlagt, den ble skjult bak den kultiverte elegansen av menn og kvinner i aftenantrekk.

Krig og musikk førte foreldrene mine sammen. Pappa vervet seg til RAF i 1940, og spilte saksofon og klarinett i småband som underholdt soldatene som en del av tjenesten. I 1945 spilte han i RAF Dance Orchestra, et av de største orkestrene i hele hæren. Det besto av innrullerte musikere som hadde spilt i kjente band, og hadde sersjant Leslie Douglas som dirigent. Det er blitt beskrevet som det beste danse orkesteret i Storbritannia noen gang. Og det var virkelig nyskapende. Det hemmelige våpenet var swing, fremdeles ikke helt aksep tert ute i samfunnet, selv om vanlige folk elsket det. Pappa fikk jobben fordi ektemannen til Vera Lynn, saksofonisten Harry Lewis, hadde flyskrekk og ikke ville fly til Tyskland, til tross for at han var i RAF. Og da budbringeren ropte ut nyheten om min fødsel opp mot rampelyset, var pappa i Tyskland og spilte saksofon for soldatene.

Mamma klarte å bløffe om alderen for å bli vervet i 1941. Hun var en talentfull sangerinne og ble vokalist i bandet til pappa. Et konsertprogram fra 18. juni 1944 i Colston Hall i Bristol kan fortelle at hun sang «Star Eyes», «All My Life» (en duett med den kjekke sersjant Douglas) og «Do I Worry». Pappa er oppført som solist i «Clarinet Rhapsody» og «Hot and Anxious». I programmet står det også at RAF Dance Orchestra henvendte seg til folks smak: «Fra svisker til rytmisk musikk med større rom for solistens personlige uttrykk.»

Da krigen var over begynte bandet å bruke sitt kallenavn: The Squadronaires.

Ifølge mamma var de første årene av ekteskapet hennes ensomme. «Jeg så aldri pappa. Han var aldri hjemme. Og når han først var hjemme, gikk han over gata til den hersens White Lion eller opp til Granville.» Pappa var munter, kjekk og rask til å spandere en runde; populær på de lokale pubene der den musikalske suksessen hadde gjort ham til litt av en celebritet.

Kanskje mammas ensomhet kan være med på å forklare hvorfor hun var så sint på faren min for at han var fraværende da jeg ble født. Mamma, som hadde bodd sammen med pappas foreldre, viste sin bitter het ved å flytte derfra. Hun kjente et jødisk par, Sammy og Leah Sharp, australske musikere, som bodde sammen med sønnen sin på et eneste stort rom, og mamma flyttet inn til dem. Leah tok seg av meg. Jeg husker henne ikke, men mamma beskrev henne som «en sånn dame som elsket å bade deg og trille barnevogn og alt mulig sånt». Mamma var ikke så opptatt av «alt mulig sånt», hun jobbet fremdeles som sangerinne og var takknemlig for hjelpen.

I 1946 ble foreldrene mine gjenforent, og vi tre flyttet til et hus i Whitehall Gardens i Acton. Blant våre nærmeste naboer var den berømte blinde jazzpianisten George Shearing og tegneseriemakeren Alex Graham. Atelieret hans, med justerbart tegnebord, bunker med store ark, tusjer og kompliserte penner, fascinerte meg og plantet et frø som senere inspirerte meg til å begynne på art school.

Vi delte huset med familien Cass, som bodde i andre etasje, og i likhet med mange andre av de beste vennene til foreldrene mine var de jøder. Jeg husker støyende og glade jødiske påskefeiringer med masse gefillte fish, hakket lever og duften av langtidsstekt oksebringe. Hver av familiene hadde tre rom, kjøkken og bad, men ikke noe innendørs toalett. Vi hadde do i bakgården og toalettpapiret var biter av avispapir hengt på en spiker. Turene mine ut dit, til kulde og edderkopper, ble aldri lange.

Jeg sov i spisestua. Foreldrene mine hadde ingen forståelse for at jeg kunne ha hatt behov for mitt eget sted til å plassere lekene og tegningene mine, slik at jeg kunne slippe å føle meg som en inntrenger på de voksnes territorium. Men jeg var ikke engang klar over at jeg kunne fortjent litt privatliv.

Mamma ga opp sangen og angret på det senere, men hun hadde alltid jobb. Hun hjalp til med driften av The Squadronaires fra kontoret deres på Piccadilly Circus, og tok meg ofte med i turnébussen, der jeg nøt den sorgløse holdningen i bandet og samlet opp de tomme øl flaskene. Disse turene endte alltid på et lite pensjonat ved sjøen, i campinghytter eller på et overdrevent dekorert gammelt teater fullt av hemmelige trapper og korridorer i kjelleren.

Charlie, som ledet crewet, var offer for mange narrestreker, men det var ingen tvil om at The Squadronaires var veldig glad i ham. Mamma og pappas daglige innflytelse på meg ble mindre når vi var sammen med bandet, som oppførte seg som en gutteklubb på utflukt. Mamma var deres egen singing doll, og pappas dyktighet som musiker ga ham en helt spesiell status blant kollegene. Pappa brukte minst en time daglig på skalaer og arpeggios, og disse morgenøvelsene hans virket helt magiske i sin kompleksitet. I rocken sier vi ganske enkelt: Han var kjapp.

* * *

Feriecampen var en typisk britisk institusjon – et sted folk fra arbeiderklassen dro og festet en uke om sommeren, og som ofte inkluderte underholdning fra et band som The Squadronaires. Systemet med én familie per hytte virket i utgangspunktet ikke særlig ideelt for hemmelige seksuelle forbindelser, men med en liten gjeng unge menn i én hytte og noen unge kvinner i en annen, er det lett å skjønne hvilke muligheter som åpnet seg.

Det var en følelse av likeverdighet på feriekoloniene, men jeg følte meg alltid litt bedre enn de vanlige menneskene som kom dit i stadig nye puljer. Jeg var tross alt sammen med bandet, og holdt til der hele sommeren; noen ganger så lenge som seksten uker. Bak sceneteppet sto jeg og oppdaget magien i å tiltrekke seg publikums oppmerksomhet. Jeg vokste opp med en følelse av hva folk synes er underholdende, og jeg så hvilken pris dette noen ganger kunne kreve. For å underholde plebeierne på campen var det hver dag klokka to et stunt der pappa ble dyttet fra det høyeste stupebrettet og ned i svømmebassenget, fullt påkledd i banduniformen. Da han steg opp av vannet spilte han fremdeles på den gamle klarinetten sin, og lot som om han var trist og hadde lidd et nederlag. Som barn føltes dette litt for sterkt for meg. Den strålende pappaen min ble ydmyket, tenkte jeg, bare for at publikum skulle få seg en latter.

Jeg lærte å holde meg unna disse vanlige folkene, kundene som indirekte betalte for maten vår. Den dag i dag føler jeg meg fremdeles litt lost når jeg er på en konsert og ikke spiller selv. Og jeg tenker alltid på pappa.

I september 1949, da jeg var fire år gammel, begynte jeg på Silverdale daghjem i Birch Grove i Acton, sikkert fordi mamma syntes jeg var så søt i uniformen deres, en rød blazer og lue. Det var helt naturlig for mamma å være glamorøs, og da det ble slutt på klesrasjoneringen etter krigen, kledde hun seg som en Hollywood-stjerne. Svigerforeldrene hennes likte det ikke. Hvorfor brukte hun pappas hardt opptjente penger på klær og sendte meg i privat barnehage, når hun heller burde ha gått rundt og trillet på en barnevogn?

Men jeg var i hvert fall lykkelig. Whitehall Garden var en av mange gater på rad og rekke som var overfylt av gutter på min egen alder. Gjengen vår ble ledet av bestekameraten min, som vi kalte Jimpy, oppkalt etter en figur med tilsvarende dårelokk i en populær tegneserie i Daily Mirror. Som andre unger spilte vi fotball, cricket, lekte gjemsel og cowboyer og indianere – som var favorittleken vår. Krigsleker var begrenset til lekesoldater og modellkjøretøyer; de ekte sakene var ennå for ferske i bevisstheten vår.

Fantasien ble inspirert av filmene vi så på lørdagsmatineene: Roy Rogers, Hopalong Cassidy, Lyn Gordon, The Three Stooges, Chaplin, Helan og Halvan, Snurre Sprett, Disneys tegnefilmer og enda mer. Helan og Halvan var de morsomste i hele verden. Chaplin virket litt gammeldags på meg, men nesten alle filmene vi så hadde blitt laget før krigen.

Så snart vi kom oss ut hjemmefra, kunne vi stort sett gjøre hva vi ville. Vi krabbet under gjerder og snek oss inn på jernbanespor, gikk på epleslang, kastet stein på ender, gikk inn i ulåste garasjer (biler var en sjeldenhet) og fulgte etter melkemannen, som hadde hest og kjerre, helt til Gunnersbury Park, en runde på over femten kilometer.

Både Jimpy og jeg hadde trehjulssykler, og en gang, da vi fremdeles bare var fire år gamle, syklet vi begge to på min sykkel til parken for å prøve å sette ny duo-fartsrekord nedover den bratte bakken fra godset. Jeg sto på bakakselen og Jimpy styrte. Farten ble så stor at vi mistet kontrollen og bare fortsatte rett framover – til vi kræsja i et blomsterbed av murstein nederst i bakken. Vi endte opp på trynet i jorda, sjokkerte og blodige. Sykkelen var så ødelagt at vi ikke kunne sykle hjem på den. Jeg blødde neseblod i to dager.

* * *

I 1950, da jeg ble fem, begynte jeg ikke på den vanlige, offentlige folke skolen sammen med vennene mine. Mamma syntes fremdeles jeg var søt i uniform og sendte meg til privatskolen Beacon House, cirka en kilometer fra der vi bodde. Jeg kjente ingen av barna der, husker ingen av dem jeg møtte og hatet hvert sekund.

Skolen holdt til i en vanlig, liten familiebolig, og morgen samlingen foregikk i et lite bakrom som vi marsjerte inn i mens vi sang «Fremad, Kristi stridsmenn» som en gjeng hjernevaskede kinesiske kommunister. Etter en uspiselig lunsj var det meningen at vi skulle ta oss en lur på pulten vår i et kvarter. Hvis vi rørte en muskel fikk vi kjeft; mer uro kunne føre til slag med linjalen eller det som verre var. Jeg måtte smake pekestokken flere ganger og fikk også ris med gummisålene på lærerens tøfler.

En gang var jeg så såret og ydmyket at jeg klaget til foreld rene mine. De snakket med overlæreren på skolen, og hun svarte ved å plukke meg ut til spesielt grusom behandling. Nå fikk jeg ikke engang lov til å gå på do i løpet av dagen, og det skjedde at jeg helt hjelpeløs tisset på meg på den lange veien hjem. Jeg var så redd for enda verre straff fra skolen at jeg aldri mer sa et ord om noe av det til foreldrene mine. Jeg gikk innom Jimpy og fikk den sympatien og de rene underbuksene som jeg ikke fikk hjemme.

På denne tiden bestemte mamma at jeg skule ta ballettimer. Jeg kom inn i et rom der det sto tjue jenter på tå i ballettdrakter, og de fniste av meg. Jeg var en av de få guttene i gruppen. En dag, da jeg hadde vært ulydig, trakk læreren ned strømpebuksene mine, la meg over kanten av badekaret og ga meg ris mens jentene ivrig samlet seg i døra inn til badet for å se på.

Det var kanskje fullstendig ulogisk, men jeg likte faktisk balletten. På grunn av disse timene beveger jeg meg nesten som en danser. Selv nå som jeg er i sekstiårene har jeg en tendens til en tenårings slappe holdning – i en bok om Alexander-teknikken finnes det faktisk et bilde av meg som et eksempel på «postpubertalt kollaps» – men jeg beveger meg lett på føttene, og mye av mine bevegelser på scenen er et resultat av det jeg lærte i disse få, tidlige ballettimene. Men pappa gjorde mamma oppmerksom på at han ikke var særlig komfortabel med at hun tok meg med dit, så hun sluttet med det.

Mot slutten av The Squadronaires’ sommerturné, som var bandets mest hektiske periode, fikk mamma en telefon fra Rosie Bradley, en god venn av grandonkel Tom, som var broren til bestemor Denny. Hun bodde i Birchington, på motsatt hjørne av det lille huset til Denny, og hun hadde stadig mer foruroligende nyheter om Denny.

I løpet av sommeren 1951 hadde Denny begynt å oppføre seg veldig merkelig, og Rosie kunne ikke si hvor mye som skyldtes overgangsalderen. Mr. Buss, Dennys velstående elsker, hadde reagert med å sende henne penger. Rosie mente mamma burde reise ned og besøke henne. Rosie fortalte også at Denny nylig hadde ropt over veien til henne etter å ha fått levert noe på døra: «Rosie, Rosie, kom og se!» I eskene lå det fire aftenkjoler og to minkpelser, og likevel gikk Denny fremdeles omkring i morgenkåpe, selv om det var langt på kveld. Rosie beskrev oppførselen til mammas mamma som «helt koko».

Etter å ha snakket med foreldrene mine fikk Rosie overtalt mr. Buss til å leie en toroms leilighet til Denny i etasjen over papirhandelen i Station Road i Westgate. Men mamma var fremdeles bekymret. «Cliff,» sa hun til pappa, «jeg tror hun er i ferd med å tørne helt. Tror du kanskje Pete kunne flytte dit? Han kunne gå på den hyggelige lille skolen, St. Saviours. Kanskje ting ville falle på plass da?» Og merkelig nok var dette grunnen til at jeg ble sendt av gårde for å bo hos bestemoren min i Westgate. Det var begynnelsen på den mørkeste peri oden i hele mitt liv.

Dennys forestillinger om hvordan et hjem skulle styres var direkte viktorianske. Hun organiserte sin egen dag, og min, med militær presisjon. Vi sto opp før seks og spiste frokost; toast til henne og cornflakes og te til meg. Med mindre jeg hadde gjort noe galt, for hennes favoritt straff var å nekte meg mat. Hun viste meg hengivenhet bare når jeg var stille, veloppdragen, samarbeidsvillig og nyvasket – med andre ord, aldri. Hun var så absolutt den slemme heksa, og noen ganger truet hun meg også med sigøynerforbannelser. Hva tenkte foreldrene mine da de bestemte at jeg skulle bo der sammen med henne?

Da jeg seks år gammel begynte på St. Saviours, var jeg dårligst i klassen når det gjaldt lesing og skriving. Da jeg sluttet der var jeg best. Jeg antar at det var den positive siden av å bo hos Denny. Jeg skrev et brev til tante Rose, storesøsteren til Denny, og hun returnerte brevet til meg fullt av røde streker for både skrivefeil og grammatikk. Jeg ble såret av dette, men tante Rose sa til Denny at jeg var for gammel til ikke å kunne lese og skrive skikkelig, og foreslo at Denny skulle lese halvparten av en spennende bok for meg, og så stoppe slik at jeg måtte avslutte den selv. Denny leste Silkesvarten av Anna Sewell, og planen fungerte. Jeg ble ikke bare fascinert av historien, men også av den uvanlige gleden det var å bli lest for, så jeg plukket umiddelbart opp boka og leste den ferdig.

Jeg husker ingen andre bøker fra min tid hos Denny. En av mine få gleder var å leke at knottene på en kommode var kontrollene på en undervannsbåt. Jeg hørte også på Children’s Hour på radioen, og Toytown-historiene med Larry Lam og Dennis Dachs var ok.

Det lå en bussgarasje rett overfor leiligheten vår. Denny ropte stadig ut av vinduet og inviterte bussjåførene på en kopp te. Noen ganger tok hun med seg teen bort til dem, eller hun sendte meg. Denny syntes ikke det var noe rart i å gå ut i bare nattøy og morgenkåpe, og jeg hadde ikke noe imot å krysse gata i pysjen for å levere en kopp te til en bussjåfør, men jeg likte det ikke når hun ba meg gå lenger, til aviskiosken eller kolonialen. Da støtte jeg på voksne på vei til jobb, og de så rart på meg.

Denny kunne vekke meg klokka fem om morgenen, og da hadde hun pakket forskjellige typer mat som var blitt laget kvelden før, blant annet kaker som fremdeles lå i formene sine. Så marsjerte vi av gårde til forskjellige avtalte møter, gjerne med amerikanske Air Force-offiserer. Ting ble utvekslet. Denny ga fra seg sandwicher og kakeformene, men hva hun fikk tilbake, vet jeg ikke. Jeg husker store, feiende flotte biler med halvåpne vinduer. Jeg husker også så vidt en mann jeg måtte kalle «onkel», som var døv på ett øre, og overnattet et par ganger. Han hadde en liten hitlerbart.

Hele opplegget gjorde meg sint og krenket. Jeg har brukt årevis med psykoterapi for å kunne forstå det. I 1982 ba terapeuten min meg om å prøve å trenge gjennom til mer konkrete minner ved å skrive om disse morgenmøtene. Jeg begynte å skrive. Da jeg var i ferd med å beskrive et møte med en Air Force-offiser som rullet ned vinduet og Denny som lente seg inn, husket jeg plutselig for første gang at bakdøra på bilen hadde åpnet seg. Jeg begynte å skjelve så ukontrollert at jeg verken klarte å skrive eller huske noe mer. Minnet mitt gikk i svart.

Leiligheten vår hadde dør rett ut på trappeavsatsen i andre etasje, og rommet mitt var aldri låst; nøkkelen sto i låsen på utsiden. Når jeg var redd om natten løp jeg til Dennys rom. Hvis døra hennes var åpen, husjet hun meg ut igjen; var den låst, lot hun som om hun sov og svarte ikke. Den dag i dag kan jeg våkne opp vettskremt, svettende av frykt og skjelvende av sinne fordi døra ut til trappeavsatsen alltid sto åpen om natten. Jeg var et lite barn, seks år gammel, og hver eneste kveld når jeg gikk og la meg, følte jeg meg forferdelig sårbar, alene og ubeskyttet.

I tillegg til bussene hadde vi også utsikt til jernbanestasjonen. Jeg elsket å studere de fabelaktige damplokomotivene, og ønsket jeg kunne ha delt disse øyeblikkene med en venn, en bror, en søster – noen. Det siste jeg tenkte på før jeg sovnet, handlet ofte om fysisk hengivenhet. Denny rørte meg aldri bortsett fra når hun ga meg en ørefik, skrubbet meg brutalt i badekaret eller dukket hodet mitt under vann for å skylle bort såpen. En kveld, da Denny ble rasende for noe, holdt hun hodet mitt veldig lenge under vann.

På St. Saviours var det noen få barn fra den amerikanske basen i nærheten. En høy, hengslete gutt kom på skolen i en løs og ledig sommerdress, fremdeles obligatorisk mange steder i USA. Foreldrene hans brydde seg åpenbart ikke om at han kunne bli plaget på grunn av den. Men det gjorde de bare fram til den dagen jeg og Robert, sønnen til Rosie Bradly, ertet gutten til han gråt, og den ulykkelige moren hans måtte følge ham hjem. Jeg skammer meg ennå i dag for at jeg var med på denne mobbingen.

Skolens tjukke, skallete og falskt smilende overlærer het mr. Matthews. Vinduet på kontoret til mr. Matthews vendte ut mot skolegården, og han elsket å gi elever juling med stokken ved pulten sin mens et publikum av jublende og spottende barn samlet seg utenfor. Jeg endte opp der inne én gang, men kan ikke huske hvorfor. Jeg måtte bøye meg over pulten med ansiktet mot et vindu fylt av ivrige, grådige ansikter som var klare til å nyte min smerte. Men til deres store skuffelse lot mr. Matthews meg gå.

Når mamma kom på en sjelden visitt til Denny og meg, utstrålte hun en aura av glamour fra London og dårlig tid, men også av upålitelighet. Denny løp etter bussjåfører og offiserer, og jeg hadde det fælt. Jeg hadde mistet de vakre, unge foreldrene mine og fått et liv med spartansk disiplin hos en patetisk dame som desperat opplevde at ungdommeligheten hennes svant. Hennes følelser overfor meg virket hevngjerrige, og det gjorde mammas mangel på tilstedværelse også. Fraværet av de mennene i mitt liv som jeg virkelig hadde elsket – min fjerne far og den nylig avdøde Georg VI – virket også som en slags hevn mot meg. Sju år gammel hadde jeg mistet troen på både kjærlighet og lederskap.

På denne tiden innledet mamma et forhold til en annen mann. Jeg husker at jeg satt i baksetet på en folkevognboble som sto i et kryss på Gunnersbury Avenue og ventet på grønt lys. Mamma presenterte meg for sjåføren, Dennis Bowman, og sa at han betydde mye for henne – han skulle faktisk bli min nye far.

«Jeg liker deg bedre enn den andre faren min,» sa jeg til mr. Bowman. «Du har bil.»

Bilen er lysegrønn, trafikklyset blir grønt og jeg gir mr. Bowman grønt lys.

3

Du så det ikke

Minnet om mr. Bowman dukket opp igjen da mamma fortalte meg om ham mange år senere. Rosie Bradley hadde holdt henne informert om Dennys forverrede mentale tilstand, og til slutt ba mamma pappa om å bli med henne dit. Pappa ble sjokkert over den uberegnelige oppførselen hennes og sa: «Dette er latterlig, han kan ikke være her. Hun har tørna helt.» De bestemte seg for at Denny i stedet skulle komme og bo sammen med oss til hun ble bedre. Noen ganger tenker jeg at om det ikke hadde vært for Dennys åpenbare galskap, ville jeg aldri ha kommet hjem fra Westgate.

I 1952 kom mamma til Westgate for å hente meg – ikke sammen med pappa, men med Dennis Bowman og Jimpy, som jeg ble veldig glad for å se. Men allerede på toget på vei hjem ble det klart at moren min ikke var forberedt på å få meg tilbake. Rastløsheten min irriterte henne, og det gjorde den snufsete nesa mi også. Ingenting var riktig. Dennis Bowman sa stillferdig til henne: «Det er en nydelig liten gutt du har der. Hvorfor lar du ham ikke bare få være i fred?»

Mens jeg var borte hadde mine jevnaldrende i Acton delt seg i to gjenger. Jimpy ledet den største gruppen, og hans autoritet ble hver uke fornyet med et kappløp han alltid vant. Den dagen jeg kom hjem klarte jeg som ved et mirakel nesten å slå ham, og ble umiddelbart utnevnt til Jimpys nestkommanderende. Etter løpet gikk jeg bort til klatrestativet på lekeplassen, som var okkupert av en skummel gutt. Han snerret til meg: «Du skal ikke opp hit, altså!»

Vanligvis ville jeg snudd på flekken, men jeg følte et nytt mot som fikk meg til å utfordre ham. Jeg klatret opp, og da gutten dytta meg, dytta jeg tilbake så hardt at han falt ned. Da han børstet av buksene sine kunne jeg se at han vurderte å gi meg en lærepenge, men noen hvisket et eller annet i øret på ham. Han lusket av gårde, sikkert etter å ha hørt at jeg var en venn av Jimpy. Jeg følte meg glad og trygg i denne guttegjengen, beskyttet av en dominerende hann.

Akkurat idet barndommen min var i ferd med å bli bedre, ble grunnen nok en gang revet vekk under føttene mine. Det så ut som om jeg kom til å miste en av mine elskede foreldre. Jeg fikk ikke vite detaljene om dette før mange år senere.

«Pappa har gått med på at jeg flytter fra ham og tar deg med meg. Dennis har fått ny jobb i Midtøsten,» forklarte mamma. «Dennis har vært en høyt kvalifisert RAF-offiser, og på grunn av disse problemene han har fått meg opp i, søkte han jobb i utlandet. Nå har han endelig fått en jobb i Aden. Godt betalt.»

Men så ombestemte pappa seg.

«Da Cliff fikk høre at jeg skulle ta deg med til Aden, kom han tilbake til meg og sa: ’Sett deg ned, jeg må fortelle deg noe.’ Jeg hadde billett både til meg selv og deg. Men Cliff sa: ’Jeg har ombestemt meg, du får ikke ta med deg Pete. Det er for langt vekk. Tenk deg om, er du sikker på at du vil dra?’ Så jeg tenkte på det og bestemte meg for å forsøke en gang til med faren din.»

Jeg spurte mamma hva hun mente med «de problemene» Dennis hadde fått henne opp i. Var hun gravid? «Ja, og jeg hadde alvorlige problemer i forhold til det.» Hun nølte. «Jeg har nemlig hatt noen aborter.» Hun var stille lenge. «Som jeg utførte selv.» Etter en ulovlig abort hadde mamma bestemt at hun skulle ta seg av uønsket graviditet på egen hånd. «Jeg gjorde det fem ganger.»

Jeg var sju, og lykkelig over å være hjemme igjen. Tilbake i den støyende leiligheten med do i bakgården og de deilige duftene av jødisk matlaging fra etasjen over. Alt sammen virket så betryggende. Jerry Cass hadde fremdeles på radioen – BBCs tredje program, klassisk musikk, for det meste orkestre – ekstremt høyt i femten minutter hver morgen mens han barberte seg. (Jeg liker fremdeles å våkne opp til BBC 3, som det heter nå.) Jeg fant tilbake til mine gamle rutiner, og livet virket lovende på alle måter. Pappa var fremdeles stadig på turné eller ute på enkeltjobber, men mamma var der hele tiden. Noen ganger veldig distré, men ikke lenger villig til å la Denny ta seg av meg.

I 1952 begynte The Squadronaires med et årlig sommerengasjement på Palace Ballroom i Douglas på Isle of Man, og det kom til å vare i ti år. Det første året leide vi en leilighet i hele sommerferien. Mamma, som fremdeles slet med å bli ferdig med kjærlighetsaffæren sin, fikk seg en hemmelig postboks der hun hentet det daglige brevet fra Dennis Bowman.

Ettromsleiligheten vi bodde i den sommeren var i underetasjen i en stor blokk. Sengen min var i stua, en oppgradering fra spisestua. Jeg våknet av og til av pappa som listet seg barbeint omkring, enten fordi han kom sent hjem fra baren eller fordi han prøvde å snike seg ut.

Jeg elsket Jimpy som en bror. Han og jeg lekte fantastiske og kompliserte leker sammen. Vi var også skikkelige oppdagelsesreisende. I Douglas, hovedstaden på Isle of Man, der Jimpy bodde sammen med oss, oppdaget vi et falleferdig gammelt gods omgitt av høye murer som vi krabbet over for å gå på epleslang. Huset virket helt forlatt. Vi klarte å komme oss inn i et vindfang der vi kikket inn gjennom et nøkkelhull og fikk øye på en gammel veteranbil. Gjennom et annet nøkkelhull så vi et bord som var fullt av noe vi trodde måtte være en skatt – gamle klokker, verktøy, kjeder. Vi prøvde å bryte opp dørene, men de var solide.

Det var moro å være oppdagelsesreisende, men det mest spennende av alt var å se på The Squadronaires. Da måtte vi kle oss pent, og så fikk vi med oss noen shilling fra mamma til chips og milkshake. Før dansingen begynte stilte vi oss opp midt ute på gulvet og hoppet prøvende opp og ned – hele gulvet hadde fjæring. Så kunne vi gå rundt akkurat som vi ville, høre på musikken, se på de svingende skjørtekantene til de dansende tenåringsjentene. Noen ganger prøvde vi noen trinn selv også, ytterst på kanten av dansegulvet av eik.

Om søndagene var det konserter på Palace Theatre ved siden av dansehallen, og der akkompagnerte the Squadronaires stjerner som kom på besøk: Shirley Bassey, Lita Roza, Eartha Kitt, Frankie Vaughan, The Morton Fraser Harmonica Gang og en hel rekke komikere. Jeg tror til og med jeg husker George Formby som klunket i vei på den lille banjoen sin. Jeg husker også en helt uvanlig gitarist som spilte elektrisk gitar mens han også hadde et lite munnspill i munnen. Han så latterlig ut og munnspillet hadde så skjærende høye toner at det hørtes ut som en pipende mus som satt fast mellom tennene hans. Men han ble en fast gjest på disse konsertene, så publikum likte ham åpenbart godt.

Etter å ha sett dette ville jeg lære meg å spille munnspill jeg også, og begynte å øve på pappas med ganske stort alvor.

Det første året hadde vi det helt vidunderlig på Isle of Man. Jeg ble forelsket i den blonde nabojenta, som var yngre enn meg. En dag vi lekte mor og far holdt jeg henne i armene mine inni et leketelt, og jeg følte meg et øyeblikk som en ordentlig voksen. Jeg husker at moren hennes senere fortalte meg at hun kom til å bli en «hjerteknuser» når hun ble større. Jeg hadde ingen anelse om hva det betydde, på tross av mitt eget hamrende hjerte.

Mot slutten av den første ferien på Isle of Man sørget mamma for at Denny kom, og overlot meg til henne mens hun selv dro tilbake til London for å avslutte affæren med Dennis Bowman. Mamma og pappa begynte å få kjærlighetslivet sitt på plass igjen utpå høsten. De prøvde å få et barn til for å stabilisere familien og gi meg et søsken. Nå vet jeg at grunnen til at det tok så lang tid – broren min Paul ble ikke født før fem år senere – var påkjenningene som mammas forplantningssystem hadde vært utsatt for. Hun ville kanskje ha sluppet å påføre seg selv så mye smerte hvis hun hadde klart å bestemme seg for hvilken mann hun skulle velge til slutt.

Det må ha vært vanskelig for min stolte far å ta mamma tilbake etter Dennis Bowman. Jeg tror ikke han visste om abortene hennes, men hvis han gjorde det, eller hadde mistanke om det, kunne det kanskje være med på å forklare drikkingen og fraværet hans. Det kunne også kanskje forklare hvorfor han, etter at de ble gjenforent, virket mest komfortabel i forhold til kone og familie når han var litt pussa. Først da klarte han å gi uttrykk for sin kjærlighet med ord.

I september 1952 begynte jeg på Berrymede folkeskole. Jeg husker jeg kom hjem derfra og så ansiktet til Denny som kikket ut gjennom de franske vinduene som et merkelig, fanget dyr. Mamma og pappa hadde gitt henne soverommet sitt, og hun fylte det med det triste utbyttet fra sine år som elskerinnen til mr. Buss: Hårbørster i sølv, manikyrsett og Ronson bordlightere. Jeg skulle ønske jeg kunne si at jeg syntes synd på henne, men jeg tror ikke jeg gjorde det.

På denne tiden begynte jeg å starte branner. Jeg gikk fra dør til dør hos naboene og fikk låne fyrstikker ved å si at ovnen til mamma hadde gått ut. Jeg tente ikke på noen hus, bare hauger av skrot på utbombede tomter eller bilvrak. En dag gjorde jeg en feilvurdering: Jeg bygget et ildsted av murstein under en kjølebil som jeg trodde var blitt forlatt, stappet inn masse papir og tente på. Han som bodde i bilen kom stormende ut av den, skrikende: «Bensin! Bensin! Du dreper oss alle sammen!»

På en annen destruktiv dag la Jimpy og jeg et digert stykke skrapjern over jernbaneskinnene under brua. Da toget nærmet seg, stakk vi av mens vi ventet å høre lyden av en grusom togkollisjon. Dette kunne endt med ikke bare personskader eller dødsfall, men også ledet oss inn i et helt annet liv, i straffesystemet. Gudskjelov passerte toget uten å spore av.

Hjemme var radioen vår viktigste kilde til underholdning. Tv hadde blitt tilgjengelig fra 1952, men i likhet med millioner av andre familier ventet vi til 1953 og kroningen av dronningen før vi kjøpte vårt eget tv-apparat. Jeg leste også masse tegneserier og likte Noddy-bøkene til Enid Blyton, som ble lansert i 1949 og fremdeles var ganske nye. Pappa bygget en modellseilbåt som vi noen ganger om søndagen tok med oss til The Round Pond i Hyde Park. Han tok meg også med på hundeveddeløp, og det syntes jeg var helt magisk, særlig på White City stadion. Og han pleide alltid å gi meg altfor mye lommepenger.

Berrymede var et fattig nabolag i South Acton, og en dag det første året jeg gikk der, fortalte jeg en gutt i skolegården at pappa tjente 30 pund i uka. Han kalte meg en løgner – gjennomsnittslønnen var mindre enn en tredel av det – men jeg ga meg ikke, for jeg visste at det var sant. Vi hadde nesten begynt å slåss da en lærer blandet seg inn, og han advarte meg mot løgnene mine. «Ingen tjener så mye penger. Ikke vær dum!»

Pappa tjente kanskje godt, men det var ikke mye ved vår livsstil som tydet på det (bortsett fra klærne til mamma). Jeg gikk med noen møkkete grå shorts og en Fair Isle-genser, lange grå ullsokker som krøllet seg rundt anklene mine, gjørmete sko og en hvit skjorte som aldri var helt hvit. Vi hadde ikke bil, bodde i en leid leilighet og dro sjelden på ferie eller reiste bort, med mindre det var som en del av jobben til pappa. Vi hadde en grammofon, men hørte på de samme tjue platene gjennom hele oppveksten, inntil jeg begynte å kjøpe nye plater selv.

En av de få barneplatene som var å få den gangen, var «The Teddy Bear’s Picnic» og baksiden «Hush. Hush. Hush! Here Comes the Bogey man» med Henry Hall og BBC’s Dance Orchestra. Jeg spilte den masse, men allerede den gangen foretrakk jeg soundet til de moderne storbandene, som orkestrene til Ted Heath, Joe Loss og Sidney Torch, der mamma hadde vært gjestevokalist en periode før hun giftet seg. Tiden med Denny i Westgate hadde fått meg til å mislike sanger fra Broadway-musicals; hver eneste dag jeg bodde hos henne hadde de uhyggelige tonene fra «Bali Hai» fra South Pacific kommet knitrende ut av Dennys digre radiogram – nok en presang fra mr. Buss. Det var bare en South Pacific-sang jeg likte den gangen: «I’m Gonna Wash That Man Right out of My Hair» – men på grunn av Dennys brutale baderomsrutiner hadde til og med den noen skumle undertoner.

1953 var i ferd med å bli et av de lykkeligste årene i hele mitt liv – men så flyttet Jimpy. Selv om vi ikke gikk på samme skole lenger hadde han fram til da vært sentrum i tilværelsen min. Nå var han borte. Foreldrene mine bestemte seg for å erstatte ham med en valp, en springer spaniel. Jeg husker at jeg våknet opp på bursdagen min, og var fremdeles søvnig da jeg ble presentert for denne bedårende valpen som lå sammenkrøllet i en stol og sov. Vi kalte ham Bruce.

Bruce ble min store glede, selv om han var skammelig illojal. Hvis noen i gjengen min eller en nabo ute i gata ropte på Bruce, ville det skamløse vesenet umiddelbart løpe bort til vedkommende. Uansett hva jeg gjorde, nektet han å komme tilbake til meg. Det falt aldri noen i familien min inn å prøve å dressere hunden, og resultatet var at Bruce brukte mye tid på å løpe bjeffende rundt i nabolaget.

En sommerdag tok en lokal fotograf et bilde som ble trykket i Acton Gazette, det var av min Jimpy-erstatning og meg der vi lente oss mot en vegg i aftensolen, halvsovende. Den gangen var fortauene som uendelig lange benker man kunne sitte på. Uansett hvor vi satt i nabolaget, så vi ut som en slags uteliggerlærlinger som hersket over og gransket alle forbipasserende.

Gjengen vår var blitt dristigere etter hvert som vi ble eldre, og vi pleide å sitte under West Acton-brua der toglinjene gikk vestover. Porten fra Twyford Avenue sto åpen, og der satt vi under brua i regnet og ventet på at Wales-ekspressen fra Paddington skulle tordne forbi mens den akselererte mot toppfart. En gang et tog nærmet seg kastet jeg distré en pinne ned mot skinnene. Bruce, som alltid var en instinktiv apportør, løp etter den og det buldrende lokomotivet kjørte over ham. Jeg var sikker på at han måtte være død. Plutselig dukket han opp inne mellom de svære hjulene med pinnen i kjeften og hodet vippende opp og ned i takt med drivakslene, og på en eller annen måte klarte han å springe ut uten å bli skadet. Han slapp fra seg pinnen foran føttene til Peter S, en av hans favorittnaboer. Jeg kunne bare se på, forbløffet både over hans uovervinnelighet og illojalitet.

En dag jeg kom hjem var Bruce borte. Han var levert tilbake til kennelen han kom fra, det sa i hvert fall mamma. Innerst inne visste jeg at han var blitt avlivet, men jeg lot som om jeg trodde på det, så mamma ikke skulle bli lei seg for at jeg var lei meg. Jeg prøvde å trøste meg med at hvis mamma ikke hadde fått ham avlivet, ville han sikkert ha omkommet snart uansett.

Bruce var mer enn en følgesvenn. Da han plutselig forsvant var jeg helt knust – ikke bare på grunn av hunden, men også over det han hadde erstattet. Så lenge Jimpy hadde vært der, hadde jeg følt det som om vi var en skikkelig familie.

I juni 1953 så vi kroningsseremonien direkte fra Westminster Abbey på vår splitter nye nitommers tv. Bildene var knapt synlige med mindre alle lysene var skrudd av og gardinene for. Hittil hadde foreldrene mine måttet ta meg med hvis de skulle på puben eller skaffe meg en barnevakt. Nå som tv-en underholdt meg, kunne de la meg være hjemme alene.

Alene og vettskremt så jeg den skumle science fiction-serien The Quatermass Experiment. Den eneste overlevende etter en ekspedisjon i verdensrommet returnerer til jorda, men han er «smittet» av romvesener og blir langsomt og ubønnhørlig grusomt forvandlet til en gigantisk grønnsak. Selv om «spesialeffektene» sannsynligvis var primitive, var den psykologiske effekten serien hadde på meg svært foruroligende. Jeg begynte å få forferdelige mareritt. I noe som kanskje var et ubevisst forsøk på å få foreldrene mine til å komme hjem, lekte jeg med den elektriske glødeovnen ved å brette sammen strimer av avispapir og sette fyr på dem over de rødglødende trådene. Heldigvis satte jeg aldri fyr på huset.

Foreldrene mine forsøkte fremdeles å gjenoppbygge ekteskapet sitt, og puben og vennekretsen de hadde der var viktige i den prosessen. Det var mer vanlig å la barn være alene den gangen, men jeg skal ikke late som om jeg likte det, eller at det føltes normalt. Men sannheten er jo den at min følelse av å være alene, annerledes, fremmed, var mye mer vanlig enn jeg ante den gangen.

Jeg har alltid vært en drømmer. Den nye læreren min, frøken Caitling, la merke til det og hjalp meg. Et par ganger tok hun meg i å lyve og lot meg skjønne at hun visste det, men hun gjorde aldri noe stort nummer av det. Måten denne dyktige kvinnen taklet meg på, forhindret at jeg ga autoriteter skylden for den skamfølelsen jeg fikk av å finne på ting. Jeg hadde ikke noe annet valg enn å skylde på meg selv.

Frøken Caitling var ikke vakker eller søt på en konvensjonell måte. Hun var firskåren med kort, mørkt hår, kanskje litt maskulin, og gikk alltid med fornuftige sko. Men de mørke øynene hennes var fulle av varme og forståelse. Hun var de underlegnes forsvarer, en perfekt lærer for et sånt nedkjørt nabolag som South Acton hadde blitt. Hun var verken en upålitelig vamp (som mamma) eller en ond heks (som Denny); hun var en helt ny type kvinne.

Når det gjaldt jenter på min egen alder, stolte jeg helt og fullt på de gode rådene til kameratene mine. Men de visste mindre enn meg. Selv ikke pappa var til mye hjelp. En kveld han var full fortalte han meg om livets grunnleggende fakta. «Mannen tisser på en måte inn i kvinnen,» sa han. Han var veldig eksplisitt med resten av detaljene, så jeg skjønner ikke hvorfor han pyntet på de sentrale fakta. Jeg husker at jeg fortalte dette, slik jeg forsto det, til en venn, og at han ble skikkelig sjokkert over at vi alle skulle ha blitt skapt av urin.

Pappa spilte på Green’s Playhouse i Glasgow 8. mai 1955 da han fikk et telegram fra Norrie Paramor i Parlaphone Records som var en del av EMI, og her ble han tilbudt en platekontrakt som soloartist. Plata til pappa, «Unchained Melody», ble sluppet 31. juli 1956. Det pene ansiktet hans hang overalt i de lokale platebutikkene. Selv om låta aldri ble noen hit, så ble den covra av minst fem andre artister, og jeg tror tre av dem var på hitlistene samtidig. Faren min, popstjerna! Jeg ville bli som ham.

Den sommeren dro vi alle sammen som vanlig til Isle of Man. En gang bandet spilte på Palace Ballroom satt det to tenåringsjenter der, en på hver side av meg, og de begynte å erte meg. De var kledd i tidens mote, vide skjørt og underskjørt, pene sko og lavtskårne bluseliv. Jeg følte meg virkelig som en liten gutt der jeg satt og stirret fram og tilbake mellom de pulserende kløftene deres mens de diskuterte hvilket av medlemmene i The Squadronaires de var mest interessert i. En av jentene valgte umiddelbart trommeslageren. Den andre brukte lengre tid og valgte til slutt saksofonisten.

«Det er faren min!» ropte jeg. Skuffelsen hennes forvirret meg.

Episoden førte til to ting: Jeg bestemte meg for å bli musiker, og det ga meg evige fordommer mot trommeslagere og deres voldsommne sex appeal.

I 1956 betydde popmusikk fremdeles ikke rock ’n roll. Men The Goon Show med Peter Sellers, Spike Milligan og Harry Secombe, som pappa og jeg hørte på, inkluderte noen av BBCs første sendinger med rock ’n rollartister. En av showets faste musikere var Ray Ellington, en ung engelsk trommeslager, vokalist og cabaretartist. Med kvartetten sin sang han sanger som «Rockin’ and Rollin’ Man», som han skrev spesielt for showet, og jeg tror han hadde gjort det ganske kjapt. Jeg oppfattet det som en slags jazzhybrid; swingmusikk med tøysete tekster. Men det føltes ungdommelig og opprørsk, akkurat som The Goon Show.

Foreldrene mine syntes mitt musikalske talent begrenset seg til en tynn, nasal sopranstemme. Jeg hadde forbud mot å røre pappas klarinetter og saksofoner, men spilte munnspill.

På min første fisketur utenfor Isle of Man endte det med fiasko da jeg skulle dra opp en stor sjøørret, og jeg trøstet meg med å spille munn spill i regnet. Jeg ble helt fortapt i lyden fra dette munnorgelet og hadde en helt ekstraordinær, skjellsettende opplevelse. Plutselig hørte jeg musikk inne i musikken – rik, kompleks, harmonisk skjønnhet som var skjult i lydene jeg skapte. Neste dag dro jeg på fluefiske og denne gangen var det de mumlende lydene fra elva som åpnet opp en musikkilde så enorm at jeg falt helt i transe. Det var begynnelsen på min livslange tilknytning til elver og havet – og til det som kan bli beskrevet som sfærenes musikk.

Jeg hadde alltid vært tiltrukket av vann. En venn på skolen var sjøspeider, og elleve år gammel lot jeg meg imponere kraftig av uniformen og emblemene hans. Han tok meg med for å møte troppssjefen, og jeg meldte meg umiddelbart på en «brakkehelg» for å bli kjent med leirlivet. Pappa snakket med en av assistentene til troppssjefen, og det gjorde ham svært mistenksom. Han fortalte at fyren ikke visste hvilken vei man heiste Union Jack og tvilte på at han noen gang hadde vært i marinen. Da jeg presset pappa for å få vite mer, sa han at han trodde fyren var skeiv, et ord jeg ikke skjønte hva betydde.

Til slutt lot pappa meg få lov å dra på helgetur. Troppens hovedkvarter var ved Themsen, der var det et digert skur som ble brukt til sovesal, og utenfor lå en stor robåt fortøyd. Det var en gammel livbåt fra et skip, og det var den guttene dro på turer med. Vi kom dit en lørdag og brukte ettermiddagen til å prøve å slå knop etter plansjer som ikke engang de to tilstedeværende voksne skjønte noe av. Etter pytt-i-panne til lunsj begynte det så smått å mørkne, og vi måtte forte oss ut i båten for en liten tur på elva.

Det var høyvann og ikke trygt å ro, så mennene festet en eldgammel påhengsmotor akterut og startet den. Da vi tøffet forbi Old Boathouse i Isleworth begynte jeg nok en gang å høre en fullstendig ekstraordinær musikk, trigget av hvinet fra påhengsmotoren og den skvalpende lyden av vann mot skroget. Jeg hørte fioliner, celloer, horn, harper og stemmer, som det ble stadig flere av, nesten et englekor. Det var en ufattelig storslått opplevelse. Jeg har aldri noen gang senere hørt slik musikk, og min personlige musikalske ambisjon har alltid vært å gjenoppdage den lyden og enda en gang oppleve den effekten den hadde på meg.

Da jeg var på toppen av min euforiske transetilstand, kjørte båten opp på den gjørmete elvebredden ved troppens hytte. Da båten stoppet gjorde musikken det også. Jeg følte meg helt ribbet og begynte å gråte stille. En av mennene la frakken sin rundt meg og ledet meg opp til leiren der jeg ble plassert ved ovnen for å varme meg. Jeg spurte de andre guttene om de hadde hørt englene synge, men det var ingen av dem som svarte engang.

Like etterpå sto jeg naken i en kald dusj på baksiden av sovesalen. Det var nesten mørkt og det hang en sterk lyspære bak de to mennene som sto og så på at jeg skalv mens det iskalde vannet fosset over meg. «Nå er du en ekte sjøspeider,» sa de. «Dette er vår opptaksseremoni.» Det eneste seremoniellet som foregikk, var runkingen de to fyrene holdt på med nede i bukselommene sine. Jeg frøs, men de ville ikke slippe meg ut av dusjen før de begge hadde nådd sitt stjålne klimaks. Jeg syntes det var avskyelig, men var også sint fordi jeg visste at jeg aldri kom til å dra tilbake hit. Jeg ville aldri få sjøspeideruniformen.

Jeg kan bare huske en eneste virkelig forferdelig krangel mellom foreldrene mine. Da satt jeg vettskremt i spisestua mens kopper ble knust på kjøkkenet og jeg tror mamma viftet med en kniv. Jeg blandet meg inn, gråtende som en barneskuespiller. Pappa hatet dette melodramaet som jeg bidro til, og ba meg forsvinne. Noen ganger var det fester hos oss da pappa inviterte musikere; de holdt meg våken med spillingen sin, og jeg gjorde pappa forlegen og irritert ved å komme gråtende ut til dem og kjefte på ham fordi jeg ble forstyrret. Pappa kjeftet tilbake, og det var først og fremst skikkelig spennende alt sammen. Lukten av sigaretter, øl og whisky strømmet gjennom huset.

Kanskje det var for å kompensere for at jeg var blitt holdt våken av ville fester, at jeg fikk en liten, sort sykkel som jeg leide ut daglig til kameraten min David, som brukte den på avisrunden sin. Han betalte meg seks pence i uka, men en dag knep jeg ham i å slenge sykkelen hardt fra seg mot fortauskanten, og da ble det slutt på den avtalen.

Å få en egen sykkel ga fullt utløp for min lokale reiselyst; det fantes knapt en gate eller lite smug som jeg ikke hadde utforsket innenfor en radius av tre, fire kilometer. Men jeg var en av de få i gjengen som hadde sykkel, og disse soloturene gjorde nok min følelse av ensomhet enda sterkere. Jeg kom ofte inn i en transelignende tilstand når jeg syklet. Jeg ble nesten drept av en søppelbil da jeg skrenset ut rett foran den med hodet fullt av englestemmer.

Etter mye øving lærte jeg meg det vanskelige munnspilltemaet Dixon of Dock Green, slik det ble spilt av Tommy Reilly, på mitt første kromatiske instrument. Ingen ble det minste imponert av prestasjonen min, og jeg skjønte at jeg spilte feil instrument om jeg ville bli superstjerne.

Som flere av kameratene mine tilbrakte jeg mange lange og kjedelige timer utenfor forskjellige puber med en pose chips og en brus, mens jeg lurte på hvorfor jeg bare ble unnet slik luksus når foreldrene mine drakk seg fulle. Jeg ble tatt i butikktyveri en gang. Jeg hadde gått til en bokhandel for å kjøpe noen Observer-bøker som jeg samlet på. Jeg betalte for to, og prøvde å ta med meg seks ut. Det rare var at jeg visste at jeg kom til å bli tatt. Politiet ble tilkalt og jeg ble avhørt før jeg ble sluppet fri.

Pappa sa ingenting om denne episoden. Det jeg husker var den ikke helt uvennlige advarselen fra en av politimennene: «Dette er første gang, gutten min. La det bli den siste. Dette er en forferdelig vei å begi seg ut på.» En forferdelig vei? Han var en god politimann, men jeg trodde det var ganske åpenbart at jeg kjedet meg og bare måtte finne på et eller annet. Jeg begynte å samle på ting for å roe meg ned; modelltog, Dinky-biler, tegneserier, frimerker.

Jeg var målbevisst antiakademisk selv om jeg skrev fortellinger og tegnet hele tiden, hundrevis av tegninger; for det meste krigsscener og slag. Jeg ble helt besatt av å lage detaljerte tegninger av en hel vognpark av dobbeltdekkere. Bussene mine inneholdt klasserom, lekerom med elektriske tog, svømmebasseng, kinoer og øvingsrom, og da jeg nærmet meg puberteten, tilføyde jeg en nudistkoloni med et koserom.

Jeg gikk på søndagsskolen et par år og sang lenge i kirkekoret. Før jeg sovnet om kvelden sang jeg aftenbønnen inn i varmeflasken min, som jeg brukte som mikrofon. Fremdeles var foreldrene mine overbevist om at jeg ikke hadde noe musikalsk talent. Men det spilte ingen rolle, jeg var allerede en visjonær. En mobil nudistkoloni med koserom? Jeg skal vedde på at ikke engang Arthur C. Clarke hadde funnet på noe slikt da han var på min alder!

Hver gang vi dro på familiebesøk til Horry og Dot traff jeg ikke bare mine kjære besteforeldre, men også tante Trilby, søsteren til Dot. Trilby var singel da jeg møtte henne, og hun hadde et piano i leiligheten sin. Det var det eneste pianoet jeg hadde fått sjansen til å spille på. Tril kunne noter og spilte lette klassikere og populære sanger, men prøvde aldri å lære meg noe særlig. I stedet underholdt hun meg med å spå meg i hånden og lese tarotkort, og alt hun så i dem tydet på at jeg kom til å få stor suksess på alle måter – eller i hvert fall leve som en storkar.

Tante Trilby ga meg tegnepapir og komplimenter for de raske skissene mine. Etter hvert beveget jeg meg gjerne bort til pianoet, og etter å ha sjekket at hun var opptatt med å strikke eller lese, begynte jeg å spille. Pianoet var aldri helt stemt, men jeg utforsket det til jeg fant de tonekombinasjonene jeg var ute etter.

En dag kom jeg fram til noen akkorder som gjorde meg helt svimmel. Hele kroppen min summet mens jeg spilte dem, og hodet mitt ble fylt med komplisert, opprørende orkestermusikk. Musikken steg høyere og høyere, helt til jeg omsider sluttet å spille og vendte tilbake til hverdagen.

«Det var nydelig,» sa Tril og kikket opp fra det hun holdt på med. «Du er jo en ekte musiker.»

Siden Tril trodde på meg ble jeg litt av en mystiker, akkurat som henne. Jeg ba til Gud, og på søndagsskolen begynte jeg oppriktig å elske og ære Jesus. I himmelen der han bodde var den merkelige musikken jeg noen ganger hørte, fullstendig normal.

Frøken Caitling fortsatte å oppmuntre meg til å koble fantasiene mine til noe i den virkelige verden ved å skrive og tegne. Hun oppmuntret meg til å fortelle improviserte fortsettelseshistorier til klassen. Når jeg tenker tilbake på det, skjønner jeg at klassekameratene mine var like spent på om jeg ville klare å løse opp knutene i mine egne kompliserte plot som de var fascinert av selve historiene. Noen ganger, hvis det hadde blitt altfor komplisert, slapp jeg bare en atombombe over alle karakterene og begynte på nytt.

Det føltes helt naturlig å stå der foran et publikum. Jeg oppdaget også at jeg var god til å ta ting på sparket. Hvis det var noe jeg ikke visste, klarte jeg ofte å bløffe meg ut av det. Det siste året på Berrymede fortalte jeg alle som spurte at min ambisjon var å bli jour nalist.

Sommeren 1957 på Isle of Man kom Jimpy på besøk igjen. Vi hadde det helt topp sammen, og pappa tok oss med på kino for å se en musikkfilm. Jeg spurte pappa hva han syntes om musikken. Han sa han syntes den svingte litt, og alt som svingte, var ok.

For meg var det mer enn ok. Etter å ha sett Rock Around the Clock med Bill Haley ble ingen ting noen sinne det samme igjen.