Originaltittel: La valse lente des tortues

© Éditions Albin Michel

© Bazar Forlag AS
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Synneve Sundby

Omslagsdesign: Bazar Forlag

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 9788280875358

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Til Roman

Det er forferdelig å leve i en tid da ordet følelse oppfattes som synonymt med føleri. Den dagen må komme da hengivenhet blir anerkjent som den betydeligste av alle følelser, og da det dominerende intellektet forkastes.

ROMAIN GARY

Første del

– Jeg skal hente en pakke, sa Joséphine Cortès og tok et skritt nærmere luka på postkontoret i rue de Longchamp i sekstende arrondissement i Paris.

– Frankrike eller utlandet?

– Jeg vet ikke.

– På hvilket navn?

– Joséphine Cortès. C-O-R-T-È-S.

– Har De følgebrevet?

Joséphine Cortès rakte fram den gule lappen der det sto «De har mottatt en pakke».

– Legitimasjon! ba damen trett, en falsk blondine med grå hud og øyne som blunket tomt ut i luften.

Joséphine trakk fram id-kortet sitt og la det foran postfunksjonæren, som i mellomtiden hadde begynt en samtale med en kollega om en ny slankekur på utelukkende rødkål og reddik. Hun tok id-kortet, løftet først den ene, så den andre rumpeballen og skled ned fra den høye krakken mens hun gned seg over korsryggen.

Hun vugget innover en korridor og ble borte. Den svarte minuttviseren tikket over den hvite klokkeskiven. Joséphine snudde seg og smilte pinlig berørt til køen bak, som stadig ble lengre og lengre.

Det er ikke min feil at de har lagt pakken et sted de ikke finner den, så hun ut til å ville si, mildt unnskyldende. Ikke min feil at den først ble sendt til Courbevoie før den kom hit. Og dessuten, hvem er den egentlig fra? Fra Shirley i England? Men hun har jo den nye adressen min. Det er typisk Shirley å sende te og pudding fra Fortnum & Mason, og tykke sokker, så jeg ikke skal fryse på føttene når jeg jobber. Shirley pleier å si at kjærlighet ikke finnes, bare detaljer av kjærlighet. Kjærlighet uten detaljer, det er som havet uten salt, sier hun, som reker uten majones, konvaller uten klokker. Joséphine savnet venninnen sin. Hun hadde flyttet til London sammen med sønnen Gary.

Postfunksjonæren kom tilbake med en pakke på størrelse med en skoeske.

– Samler De på frimerker? spurte hun og strakte seg på tærne for å nå den høye krakken som pep under vekten.

– Nei.

– Det gjør jeg. Og disse er helt fantastiske!

Hun stirret på frimerkene og blunket med øynene, så dyttet hun pakken mot Joséphine, som så vidt kunne tyde sitt eget navn og sin forrige adresse i Courbevoie på det grove innpakningspapiret. Den like grove hyssingen var opptrevlet i hver ende og liknet en pyntelenke med skitne pomponger etter tiden på postverkets diverse lagerhyller.

– De har nylig flyttet, ser jeg, det var derfor jeg ikke fant den. Den kommer langveisfra. Fra Kenya. Litt av en reise. De kommer kanskje langveisfra selv også …

Det siste spørsmålet var åpenbart sarkastisk, og Joséphine rødmet. Hun stotret fram en lydløs unnskyldning. Ja, hun hadde flyttet, men det var ikke fordi hun ikke likte seg i drabantbyen, overhodet ikke, nei, hun var glad i sitt gamle strøk i Courbevoie, i leiligheten og balkongen med rustent rekkverk, ja, for å si det som det var, så var hun egentlig ikke helt overbegeistret for sin nye adresse. Hun følte seg fremmed og malplassert. Hun hadde flyttet fordi eldstedatteren Hortense ikke lenger holdt ut å bo i en drabantby. Og når Hortense hadde bestemt seg for noe, var det ikke annet å gjøre enn å sørge for å få saken gjennomført, ellers bare drepte hun deg med forakt.

Joséphine hadde tjent gode penger på En ydmyk dronning; romanen var blitt en bestselger, og sammen med et stort banklån hadde hun kunnet kjøpe seg en pen leilighet i et pent strøk av byen. Avenue Raphaël, i nærheten av la Muette. Innerst i rue de Passy med sine lekre luksusbutikker, like ved inngangen til Bois de Boulogne. Litt storby, litt landsbygd, hadde eiendomsmegleren understreket med patos. Hortense hadde kastet seg om halsen på sin mor: «Takk, kjære mamma! Nå kan jeg endelig leve! Nå blir jeg endelig ordentlig pariserinne!»

– Hvis det hadde vært opp til meg, så hadde jeg blitt i Courbevoie, mumlet Joséphine beklemt til damen på den andre siden av luka og følte at ørene ble røde og varme.

Det der er nytt. Før rødmet jeg aldri. Før var jeg snarere trygg på meg selv, ikke alltid helt lykkelig, men i hvert fall trygg.

– Nå? Hva med frimerkene? Skal De ha dem, eller?

– Det er bare det at jeg er redd for å ødelegge innpakningen hvis jeg river dem av.

– Ok, det gjør ikke noe!

– Men jeg kan komme tilbake med dem, hvis De vil.

– Det gjør ikke noe, sa jeg! Det var bare i tilfelle. Jeg syntes de var fine, men nå har jeg alt glemt dem.

Postfunksjonæren så demonstrativt tvers igjennom Joséphine mot nestemann i køen. Joséphine trådte til side, la legitimasjonskortet tilbake i vesken og gikk ut av postkontoret.

Til forskjell fra sin mor og sin søster som skaffet seg både respekt og kjærlighet ved bare et kort blikk eller et smil, var Joséphine Cortès av den litt blyge typen. Hun foretrakk å holde seg i bakgrunnen, nesten som om hun ville unnskylde seg for å være til, og da begynte hun ofte å stamme og rødme. I begynnelsen hadde hun trodd at bokas suksess kanskje ville hjelpe henne til større selvtillit; mer enn et helt år etter den første utgivelsen, lå En ydmyk dronning fremdeles øverst på salgslistene. Men inntektene hadde slett ikke bidratt til økt tro på seg selv. Og faktisk begynte hun så smått å mislike disse pengene. De hadde snudd opp ned på livet hennes, endret mye på forholdet til andre mennesker. Det eneste som overhodet ikke er blitt annerledes er forholdet til meg selv, sukket hun og så etter en kafé der hun kunne sette seg og åpne den mystiske pakken.

Det må da kunne gå an å glemme de pengene. Penger kan selvfølgelig redusere angsten for en usikker fremtid, men ikke før har man tatt imot, så vakler man under en ny byrde: Hvor bør de plasseres? Til hvilken rente? Hvem skal styre dem? I hvert fall ikke jeg, sa Joséphine høyt midt ute i fotgjengerovergangen og unngikk en motorsykkel så vidt det var. Hun hadde bedt bankrådgiveren Faugeron om å sette inntektene på en spesialkonto og overføre en viss sum hver måned til brukskontoen, en sum hun mente var stor nok til å dekke de vanlige utgiftene, skatten, kjøp av ny bil og skolepenger til Hortense i London. Hortense visste hvordan man brukte penger. Hun kommer aldri til å miste kontrollen foran en bankutskrift. Joséphine måtte bare innrømme: Datteren på sytten og et halvt var mye sterkere enn henne selv, som var førtitre.

Det gikk mot slutten av november, og mørket la seg tidlig over byen. En kraftig blest ribbet trærne for de siste bladene og førte dem virvlende, valsende som røde flekker mot bakken. Fotgjengerne holdt blikket senket av frykt for å bli slått i ansiktet av et plutselig vindkast. Joséphine brettet opp kåpekragen og så på klokken. Hun skulle treffe Luca klokken sju i Le Coq på Place du Trocadéro.

Hun gransket pakken. Avsenders navn var ikke angitt. Var det Mylène? Eller kanskje mister Wei?

Hun spaserte opp avenue Poincaré, kom ut på Place du Trocadéro og gikk inn på restauranten. Det var en god time til Luca ville komme. De møttes alltid her, nå etter at hun hadde flyttet. Det var hun som hadde foreslått det. En måte å bli vant til det nye strøket på. Hun likte å innarbeide vaner. «Det er forferdelig borgerlig, altfor mange turister,» sa Luca med lav stemme, «stedet eier ikke sjel, men hvis De absolutt vil, så …»

Det er i øynene man ser om folk er triste eller glade. Ingen kan sminke blikket.

Lucas øyne var triste. Selv når han smilte.

Hun dyttet opp glassdøren, så etter et ledig bord og satte seg. Ingen skulte på henne, hun var lettet. Kanskje hun var i ferd med å bli en ordentlig pariserinne, hun også? Hun la hendene på den mandelgrønne strikkehatten hun hadde kjøpt uken før, tenkte et øyeblikk at hun ville ta den av, men ombestemte seg. Det ville bare buste til håret, og hun våget ikke gre seg. Man grer seg ikke i offentlighet! Et av morens mange prinsipper. Hun smilte. Hun hadde ikke vært sammen med sin mor på veldig lenge, men hun bar henne med seg likevel.

Det mandelgrønne hodeplagget minnet om et trekkspill med en pannekake i kordfløyel øverst. Hun hadde funnet den i rue des Francs-Bourgeois i le Marais. Hadde gått inn i butikken, spurt om prisen og kjøpt den. Den ga henne et litt småfrekt, frivolt utseende, litt som en kvinne med oppstoppernese. De brune øynene fikk en gyllen glans, de runde kinnene ble smalere, hele ansiktet virket slankere. Ja, den ga henne rett og slett en ny personlighet. I går hadde hun vært i møte med sin yngste datters lærer, madame Berthier, for å snakke litt om Zoés tilpasning i den nye klassen. Da møtet var over, hadde madame Berthier først tatt på seg kåpen og så lagt en mandelgrønn strikkehatt i tre lag på hodet.

– Jeg har akkurat den samme, brast det ut av Joséphine. – Men jeg turte ikke å ta den på.

– Det må De, da. Den er så varm og deilig, og så veldig original. Man legger merke til den på lang avstand.

– Kjøpte De den i rue des Francs-Bourgeois?

– Ja, i en bitte liten butikk.

– Jeg også. Så rart!

At de hadde samme hodeplagg skapte en slags nærhet mellom dem etter den lange samtalen om Zoé. De gikk ut av skolen, tok gaten i samme retning og småsnakket.

– Zoé har fortalt at dere nettopp har flyttet fra Courbevoie.

– Ja, jeg bodde der i nesten femten år. Jeg likte meg godt. Selv om det selvfølgelig var en del problemer.

– I dette strøket er det ikke barna som skaper problemer, men foreldrene!

Joséphine så forskrekket på henne.

– Alle tror at de har satt et geni til verden, og så bebreider de oss lærere fordi vi ikke ser spiren til en ny Pytagoras eller Chateaubriand som hviler i avkommet. De betaler privatundervisning, pianokurs, tennis, sender dem til dyre skoler i utlandet, og ungene er totalt utslitte, de sovner i timen og snakker til lærerne som om vi var rene lakeier.

– Er det sant?

Og når vi forsøker å minne foreldrene om at stakkarene faktisk fremdeles er barn, så ser de overlegent ned på oss og bekrefter at ja, de andres, kanskje, men ikke deres barn, nei, overhodet ikke deres! Mozart var fem da han skrev sin Kleine Nachtmusik – et drepende kjedelig stykke musikk, spør De meg – og deres avkom er minst en Mozart! Bare i går kom jeg nesten i klammeri med en far, en bankmann, stinn av universitetsgrader og utmerkelser, som klaget over at sønnen ikke har mer enn fjorten av tjue i snitt. Ja, han går forresten i klasse med Zoé. Jeg tillot meg å opplyse om at fjorten faktisk er et svært godt resultat. Mannen så på meg som om jeg hadde uttalt en fornærmelse. Hans sønn! Kjød av hans kjød! Bare fjorten i snitt! Jeg kjente napalm i ånden hans. Det er farlig å være lærer i dag, skal jeg si Dem, og det er ikke så mye barna jeg er redd, som foreldrene!

Hun brast i latter og slo med hånden mot hatten, så den ikke skulle fly av gårde med vinden. De skilte lag ved Joséphines bygård.

– Jeg bor litt lenger borte, sa madame Berthier og pekte mot en gate opp til venstre. – Jeg skal holde øye med Zoé, det lover jeg.

Hun gikk noen skritt, og så snudde hun seg.

– Og husk på hatten i morgen! Så ser vi hverandre på lang avstand. Det er ikke mulig ikke å legge merke til den!

Nei, det er sikkert, tenkte Joséphine. Den strekker seg opp som en kobraslange fra kurven. Hun ventet omtrent å høre fløytemusikk som ville få den til å danse. Hun lo, gjorde tegn med hånden og lovte: Fra i morgen av tar jeg på meg hatten. Så får vi se hva Luca synes.

De hadde truffet hverandre regelmessig i et år nå, men hadde valgt å holde på De-formen. Etter sommerferien hadde de forsøkt å bruke du, men da var det for sent, det var akkurat som om de tok med seg to fremmede inn i det nære forholdet. To mennesker som sa «du» til hverandre og som de selv ikke kjente. Så da gjorde de helomvending og tok opp igjen De, det passet dem utmerket. Det passet dem utmerket også å leve hver for seg, beholde en gjennomført uavhengighet. Luca skrev på et verk om tårenes historie fra middelalderen til våre dager for et utenlandsk universitetsforlag. Han satt for det meste på biblioteket. Han var trettini, men levde som en student, bodde i en ettromsleilighet i Asnières med en colaflaske og et stykke leverpostei som eneste innhold i kjøleskapet, hadde hverken tv eller bil og gikk alltid, uavhengig av været, i en marineblå dyffelcoat, som om den var hans andre hjem der han bar med seg alt han trengte for dagen i de store lommene. Han hadde en tvillingbror, Vittorio, en stor bekymring. For Joséphine var det nok å se på rynken mellom øynene hans for å oppfatte hvordan det sto til med broren. Var rynken dyp, betydde det uvær. Hun lot være å stille spørsmål. Sånne dager var Luca taus og mørk. Da tok han hånden hennes og plasserte den i dyffelcoatens lomme sammen med nøklene, pennene, notatblokken, halspastillene, metrobillettene, mobiltelefonen, papirlommetørklærne og lommeboka av gammelt rødt lær. Hun hadde lært seg å kjenne igjen hver liten ting med fingertuppene. Hun kunne til og med identifisere halspastillenes merke. De møttes om kvelden når Zoé sov hos en venninne, eller i de helgene da hun reiste til sin fetter Alexandre i London.

Joséphine fulgte Zoé til Gare du Nord annenhver fredag. Philippe og sønnen Alexandre møtte henne på Saint Pancras. Philippe hadde gitt Zoé et abonnement på Eurostar, og hun reiste glad og lykkelig av gårde til rommet sitt i onkelens leilighet i Notting Hill.

– Har du ditt eget rom? hadde Joséphine spurt forundret.

– Jeg har til og med et skap fullt av klær, så jeg slipper å dra på en koffert!

Onkel Philippe er innmari snill, han er bare så snill!

Joséphine husket svogerens omtenksomme og sjenerøse vesen. Selv pleide hun å kontakte ham hver gang hun hadde et problem, hver gang hun skulle ta en vanskelig avgjørelse. Og hver gang svarte han: «Jeg er her, Jo, du kan be meg om hva som helst, det vet du.» I det samme hun hørte den vennlige stemmen, følte hun seg helt trygg. Hun hadde lyst til å holde på den, holde på den herlige ømheten i toneleiet hans etter at hun hadde sagt «Hei, Philippe, det er Jo». Men faresignalet blinket rødt: Forsiktig, Joséphine! Det er din søsters mann! Ikke gå for nær!

Hennes egen ektemann Antoine, faren til de to jentene, var omkommet seks måneder tidligere. I Kenya. Han hadde drevet en krokodillefarm for en kinesisk forretningsmann, mister Wei, som han hadde gått i kompaniskap med. Men da det begynte å gå nedover med foretaket, tok han til flasken, holdt eiendommelige taler til de enorme krypdyrene, som utfordret ham ved å nekte å formere seg, rive opp inngjerdingene og sluke de ansatte. Natt etter natt satt han ute og snakket til de gule krokodilleøynene som fløt på vannskorpen. Han ville bli venner med dem. Og så en natt gikk han rett ut i vannet og ble slukt.

Det var Mylène som hadde fortalt om Antoines tragiske slutt. Mylène, Antoines elskerinne. Henne han hadde tatt med på eventyret i Kenya, henne han hadde gått fra Joséphine for. Nei! Han gikk ikke fra meg for hennes skyld, han gikk fra meg fordi han ikke orket å være arbeidsløs lenger, ikke orket bare å gå hjemme lenger, være helt og holdent avhengig av min lønn. Mylène var bare en unnskyldning. En ny ramme rundt et nytt liv.

Joséphine hadde ikke greid å fortelle Zoé at faren var død. Hun hadde sagt at han var dratt langt ut i jungelen for å utforske andre krokodilledammer, at han ikke hadde tatt med seg mobiltelefonen, men at han sikkert ville gi lyd fra seg snart. Zoé hadde nikket alvorlig og svart: «Så nå har jeg bare deg da, mamma. Jeg håper ikke det skjer noe med deg.» Og så banket hun i bordet for å oppheve alle farer. «Nei da, det skjer ikke noe med meg! Jeg er uovervinnelig, akkurat som dronning Eleanora av Aquitaine, som levde helt til hun var syttiåtte uten å være syk en eneste dag!» Zoé hadde grunnet et kort øyeblikk, og så fortsatt med sin sans for det praktiske: «Ja, men hvis det skjer noe med deg likevel, mamma, hva skal jeg gjøre da? Jeg kommer aldri til å greie å finne pappa helt alene!»

Joséphine hadde lurt på om hun kanskje skulle sende et postkort undertegnet «pappa». Men nei, bedrageri var ikke akkurat hennes sterke side. Jeg blir nødt til å fortelle sannheten. Men så fant hun aldri riktig tidspunkt. Fantes det i det hele tatt noe riktig tidspunkt for å fortelle en tenåring på tretten og et halvt at faren hennes er omkommet i kjeften på en krokodille? Hortense hadde forstått det. Hun hadde grått, bebreidet moren, men så hadde hun sagt at det sikkert var best sånn likevel; faren hadde det for vondt, han hadde aldri lyktes med noe i sitt liv. Hortense kunne ikke fordra følelsesutbrudd, hun mente det var bortkastet tid, bortkastet energi, en form for suspekt ettergivenhet som bare fører til medynk. Hortense hadde et eneste mål i livet: bli vellykket. Og ingen, absolutt ingen, kunne få henne til å endre på det. Selvfølgelig elsket hun faren, men hun kunne ikke gjøre noe for ham. Det er opp til hver og en å ta ansvar for sin egen skjebne; han hadde mistet grepet, han hadde betalt prisen.

Tonnevis av tårer ville aldri kunne vekke ham.

Det hadde vært i juni.

Joséphine hadde følelsen av at det var gått en evighet.

Med sine utmerkede artiumsresultater i lomma, hadde Hortense reist for å studere i London. Av og til dro hun bort til Philippe for å hilse på Zoé og var sammen med dem utover lørdagskvelden, men som oftest stakk hun bare innom på en kort visitt, ga sin søster en klem og måtte gå igjen like etterpå. Hun hadde kommet inn på Saint Martins College og jobbet beinhardt. «Det er verdens beste skole i motetegning,» hadde hun sagt til moren. «Jeg vet at det er dyrt, men vi har jo råd til det nå, ikke sant? Bare vent og se, du kommer ikke til å angre på den investeringen. Jeg skal bli verdensberømt.» Hortense var ikke i tvil. Ikke Joséphine heller. Hun stolte fullt og helt på sin eldste datter.

Så mange begivenheter på ett år! Hele livet mitt er snudd opp ned. Jeg var alene, forlatt av min mann, mishandlet av min mor, forfulgt av min bankrådgiver, nedtynget av gjeld, jeg hadde akkurat skrevet ferdig en roman for min søster, for min kjære søster Iris Dupin, så hun skulle få noe å sette navnet sitt på og briljere i selskapslivet.

Og i dag …

I dag er boka oversatt til utallige språk, jeg har akkurat skrevet under en kontrakt med et kinesisk forlag. Filmrettighetene er solgt til Scorsese, og det er snakk om at Nicole Kidman skal spille Florine, den kvinnelige hovedpersonen.

I dag bor Philippe og Alexandre i London. Iris er på sovekur mot depresjon på en privatklinikk et sted utenfor Paris.

I dag leter jeg etter et tema til min neste roman, for forleggeren har overtalt meg til å skrive en til. Jeg leter og leter, men finner ingenting.

I dag er jeg enke. Antoine er omkommet, hans dødsfall er stadfestet av det lokale politiet i Kilifi, bekreftet av Frankrikes ambassade i Nairobi og registrert av Utenriksdepartementet i Paris. Jeg er Joséphine Plissonnier, enke etter Antoine Cortès.

I dag kan jeg tenke på Antoine og hans forferdelige død uten å gråte.

I dag har jeg begynt et nytt liv: Jeg venter på Luca for å gå på kino. Luca skal kjøpe Pariscope, og så skal vi velge en film.

Det var alltid Luca som avgjorde, men han lot som om han lot henne ta initiativet. Hun la hodet på skulderen hans, stakk hånden i lomma hans og sa: «Velg, De.» Han sa: «Ok, jeg velger, men da må De ikke klage etterpå.»

Hun klaget aldri. Hun var overrasket over at han hadde glede av å være sammen med henne. Når hun sov hos ham, når hun følte ham ligge tung og avslappet inntil henne, pleide hun å lukke øynene lenge og så åpne dem og se utover rommets spartanske innredning som om hun var der for første gang; det hvite lyset som falt inn gjennom persiennene, stablene med bøker på gulvet. På hver stabel hadde en distré hånd satt fra seg en tallerken, et glass, et kasserollelokk eller en avis som truet med å gli ned. En typisk ungkarsleilighet. Hun nøt å være eneste kvinne her. Det er hans hjem. Og det er jeg som sover i sengen hans. Hun klemte seg inntil ham, kysset ham raskt på hånden, en tørr hånd, tørr som grenen på en svart vinranke og som holdt henne fast rundt livet. Jeg har en elsker. Jeg, Joséphine Plissonnier, enke etter Cortès, jeg har en elsker. Hun følte at ørene ble røde, så seg rundt i kafeen for å sjekke om noen la merke til henne. Jeg håper bare han liker hatten! Hvis han rynker på nesen, så klemmer jeg den flat og gjør den til en alpelue. Eller ruller den sammen, legger den i lomma og tar den aldri mer på.

Blikket falt igjen på pakken. Hun knyttet opp den grove hyssingen og leste adressen på nytt. MADAME JOSÉPHINE CORTÈS. De hadde ikke fått tid til å skille seg. Ville de ha hatt mot til å skille seg? Mann og kone. Man gifter seg ikke bare for å nyte den andres sterke sider, man gifter seg også for alle feilene, svakhetene, løgnene, avvikene. Hun var ikke forelsket i Antoine lenger, men han var likevel mannen hennes, han var Hortenses og Zoés far.

Hun fjernet papiret forsiktig, beundret enda en gang frimerkene. Burde hun gå tilbake og gi dem til postfunksjonæren? Hun åpnet skoesken på gløtt. Rett under lokket lå et brev.

Madame,

Vedlagt de få tingene vi har funnet etter Deres mann Antoine Cortès etter den forferdelige ulykken som kostet ham livet. Vi ønsker med dette å uttrykke vår oppriktige medfølelse. Antoine var en god kamerat og kollega som vi kommer til å huske med varme. Han var alltid klar til å gjøre en tjeneste eller betale en runde. Livet vil aldri helt bli det samme uten ham; vi lar plassen hans i baren stå tom som uttrykk for vårt vennskap og vår trofasthet.

Vennlig hilsen

venner og kolleger på kafé Krokodillen i Mombasa.

Deretter fulgte signaturene til Antoines gamle bekjentskaper. Alle fullstendig uleselige. Det gjorde ingenting; hun kjente jo ingen av dem likevel. Joséphine brettet sammen brevet og fjernet avispapiret som lå rundt Antoines ting. Hun trakk fram en undervannsklokke med en bred, svart klokkeskive og romerske og arabiske tall, en oransje sportssko i størrelse 39 – det hadde alltid plaget ham at han hadde små føtter – en dåpsmedaljong med bilde av en engel i profil som hvilte haken på håndbaken; på baksiden sto navnet hans og fødselsdatoen: 26. mai 1963. Og så en lang brun hårlokk limt fast med tape på et stykke gulnet papp med følgende håndskrevne forklaring under: «Tilhørte Antoine Cortès, fransk forretningsmann.» Det var hårlokken som beveget Joséphine mest. Kontrasten mellom dette tynne, silkeaktige håret og det ytre Antoine så sterkt hadde ønsket seg. Han likte ikke fornavnet sitt, valgte å bruke Tonio. Tonio Cortès. Det var liksom mer hold og stil over det. En jeger, en villdyrjegers stil, en mann som aldri er redd – mens han selv var besatt av angst. Angst for ikke å greie seg, for ikke å være god nok.

Fingrene berørte hårlokken. Stakkars Antoine, du var ikke skapt til å leve i denne verden, du skulle ha levd i en snillere, enklere verden, en verden av operetter der man naturlig og ustraffet har lov til å prange med seg og sitt, en verden der selv de kraftigste krokodillene ville ha følt seg truet bare du skjøt fram brystet. I stedet slukte de deg i én jafs. Ikke bare krypdyrene nede i dammen. Alle livets krokodiller som åpner kjeften for å sluke oss. Verden er full av dem.

Dette var alt som var igjen etter Antoine Cortès: en pappeske som hun nå satt med på fanget. Egentlig hadde hun alltid holdt sin mann på fanget. Hun hadde latt ham innbille seg at han var sjefen, men ansvaret var det alltid hun som tok.

– Og De, kjære frue, hva skal det være?

Kelneren sto foran henne og ventet.

– En Cola light, takk.

Han forsvant på spenstige bein. Hun måtte begynne å trene. Hun holdt på å bli tykk. En av grunnene til at hun hadde valgt den nye leiligheten, var at hun kunne løpe i Bois de Boulogne. Hun rettet seg opp, trakk inn magen og lovte seg selv å sitte sånn i flere minutter for å opparbeide muskulaturen.

Folk slentret forbi på fortauet utenfor, andre hastet i vei og skubbet i hverandre uten et ord til unnskyldning. Et ungt par gikk tett inntil hverandre. Gutten hadde armen rundt jentas skulder; hun holdt bøkene inn mot brystet og lyttet mens han mumlet noe i øret hennes.

Hva skal den neste boka handle om? Skal den foregå i dag eller på mitt kjære 1100-tall? Den perioden vet jeg i hvert fall noe om. Jeg kjenner følsomheten, kjærlighetens koder, samfunnets regler. Hva vet jeg om livet i dag? Ikke noe særlig. Men jeg skal lære. Lære om hvordan man forholder seg til andre, forholder seg til penger, alt sånt. Hortense vet mer enn jeg gjør. Zoé er ennå et barn, selv om hun har forandret seg enormt. Hun vil så gjerne likne på storesøsteren. Akkurat som jeg; jeg hadde også min søster som modell da jeg var liten.

Jeg idealiserte Iris. Hun var mitt forbilde i alt. Og i dag driver hun omkring i halvmørket på en klinikk. Blikket er tomt i de store blå øynene, hun streifer meg med det ene, mens det andre flykter inn i en stille lede. Det er bare så vidt hun lytter. En gang ba jeg henne om å være høfligere mot personalet, de er veldig vennlige. «Hvordan skal jeg greie å leve med andre når jeg ikke greier å leve med meg selv?» svarte hun og slo hånden hardt mot dynen.

Philippe besøkte henne regelmessig. Han betalte legene, han betalte klinikken, han betalte leiligheten i Paris, han betalte Carmens lønn. Den trofaste og hodesterke anstandsdamen komponerte nye blomsterbuketter hver dag som hun overrakte Iris etter en og en halv times reise med offentlige kommunikasjonsmidler og to buss-skift. Duften sjenerte Iris, og hun fikk blomstene fjernet, de sto og visnet i korridoren utenfor døren. Carmen kjøpte småkaker og te hos Mariage Frères, brettet pleddet av rosa kasjmir utover den hvite sengen, la fra seg en bok innenfor rekkevidde, sprayet en lett parfyme ut i rommet og satte seg for å vente. Iris sov. Carmen listet seg ut ved attentiden. Neste dag kom hun tilbake med nye gaver. Iris’ taushet og Carmens lydløse selvoppofrelse pinte Joséphine.

– Si noe til henne, gi henne et lite tegn! Hun kommer hver dag, og du ser ikke på henne engang. Det er ikke akkurat snilt av deg.

– Jeg skal ikke være snill, Joséphine. Jeg er syk. Og hun sliter meg fullstendig ut med all den kjærligheten sin. Jeg vil være i fred!

Når hun ikke var altfor nedfor, når noe av livsgnisten kom tilbake, fikk hun litt farge i ansiktet og kunne være skikkelig slem. Sist Joséphine besøkte henne, var tonen først nøytral og alminnelig, og så for den plutselig rett opp i skyene.

– Jeg hadde bare ett talent, sa Iris og så seg i et lite lommespeil som alltid lå på nattbordet. – Jeg var pen. Veldig pen. Og selv det holder jeg på å miste! Se på denne rynken. Den var der ikke i går kveld. Og i morgen dukker det opp en ny, og så enda én, og så enda én!

Hun la fra seg speilet på respatexbordet og rettet ut det svarte håret som nå var klippet i en enkel, rett bob. En frisyre som gjorde henne ti år yngre.

– Jeg er førtisju, og jeg har mislyktes i alt. Som kvinne, som mor, som kone, med andre ord: mislyktes i alt. Og du vil ha meg til å våkne? Men hvorfor? Jeg vil da mye heller sove!

– Men hva med Alexandre? hadde Joséphine hvisket uten egentlig å tro særlig på dette argumentet.

– Ikke lat som om du er dummere enn du er, Jo! Du vet utmerket godt at jeg aldri har vært en mor for ham. Jeg var en vag fremtoning, en slags bekjent, ikke engang en venn, jeg kjedet meg sammen med ham, og jeg tror at han også kjedet seg sammen med meg. Du er bare tanten hans, men du står ham mye nærmere enn jeg, så …

Det var et annet spørsmål også som opptok Joséphine, men hun våget ikke å stille det. Det gjaldt Philippe. Er du ikke redd for at han finner seg en annen? Er du ikke redd for å bli stående helt alene? Nei, det ville ha vært altfor brutalt.

– Kanskje du kan forbedre deg, hadde hun sagt til slutt. – Det er aldri for sent å prøve.

– Noen ganger er du bare så innmari irriterende, Joséphine! Skulle tro du var en nonne som prøver å frelse fortapte sjeler i et horehus! Kommer du helt ut hit bare for å holde moralpreken? Neste gang kan du spare deg den lange reisen og holde deg hjemme i ro og mak. Du har flyttet, har jeg hørt. Til en pen leilighet, i et pent strøk. Det var vår kjære mor som fortalte det. Hun dør forresten av lyst til å besøke deg, men hun nekter å være den som ringer først.

Et svakt smil la seg over Iris’ ansikt, et foraktelig smil. Sjalusi og ondskap fylte de store blå øynene, som tok all plassen i ansiktet etter at hun var blitt syk.

– Og så har du penger. Masse penger. Takket være meg! Ikke glem at det var jeg som sørget for at boka ble en suksess! Det var jeg som fant forlaget! Du ville aldri ha vært i stand til å svare på et eneste spørsmål fra en journalist, gå inn i den rollen, la dem klippe håret av deg på tv på direkten for å tiltrekke oppmerksomhet! Så vær så snill, spar meg for sånne prekener, gå heller hjem og bruk opp pengene! Så kommer de i hvert fall én av oss til gode!

– Nå er du slem.

Iris satte seg opp i sengen. En lokk av det svarte håret falt ut av den perfekte frisyren, ned foran øynene. Hun ropte høyt, med pekefingeren truende mot Joséphine:

– Vi hadde en pakt! Jeg skulle gi deg alle pengene, og du skulle la meg få all æren! Jeg holdt avtalen, men du brøt den! Du ville ha begge deler, både pengene og æren!

– Du vet at det der ikke er sant! Jeg ville ikke ha noen ting, Iris. Ikke noe som helst. Jeg ville ikke skrive den boka, jeg ville ikke ha pengene fra boka, det eneste jeg ville, var å gi Hortense og Zoé en forsvarlig oppvekst.

– Mener du å si at det ikke var du som overtalte den infame lille Hortense til å avsløre meg på tv? «Det er ikke min tante som har skrevet boka, det er min mor.» Mener du det? Det passet deg godt, skal jeg si deg! Du svøpte deg i din verdighet og hovet inn hele bøtta, og samtidig fikk du has på meg. Det er din skyld at jeg ligger her og dør, Joséphine! Din skyld!

– Iris, vær så snill!

– Men som om det ikke var nok, så kommer du her og spotter meg i tillegg! Hva mer vil du egentlig ha? Mannen min? Sønnen min? Bare ta for deg, Joséphine, bare ta for deg!

– Du mener ikke alt dette; det er ikke mulig. Vi har vært så glade i hverandre. Jeg var i hvert fall glad i deg, og det er jeg fremdeles.

– Du er motbydelig, Jo! Jeg har vært den mest trofaste allierte. Jeg har alltid støttet deg, alltid betalt for deg, alltid passet på deg. En eneste gang ber jeg deg om å gjøre noe for meg, og da svikter du. Det var litt av en hevn! Du har greid å ydmyke meg stort, Jo! Hvorfor tror du jeg går i søvne rundt på denne klinikken, neddopa av sovemidler? Fordi jeg ikke har noe valg! Hvis jeg går ut, kommer alle til å peke på meg. Heller dø! Og når det skjer, får du min død på samvittigheten i tillegg til alt det andre, og så får vi se hvordan du greier deg. For jeg har ikke tenkt å gi opp. Jeg kommer til å trekke deg i føttene om natten, de små varme føttene dine som ligger tett inntil de store kalde føttene til min mann, som du driver og skuler til i all hemmelighet. Tror du ikke jeg vet det? Tror du ikke jeg ser det? Tror du ikke jeg hører hvordan det skjelver i stemmen hans når han snakker om deg? Jeg er ikke helt døv og blind heller! Jeg hører at han er tiltrukket. Men jeg skal hindre deg i å sove, jeg skal hindre deg i å dyppe leppene i den champagnen han serverer deg, og når han legger munnen på din skulder, så kommer jeg og biter deg! Hardt, Joséphine!

De tynne armene stakk langt ut av morgenkåpen, de stive kjevene beveget to små kuler under ansiktshuden, øynene brant av det verste hat en sjalu kvinne noen gang har vist en rival. En sjalusi, et villdyrshat som fikk Joséphine til å grøsse. Hun mumlet, akkurat som om hun snakket til seg selv.

– Men du hater meg jo, Iris.

– Å, endelig! Endelig går det opp for deg! Endelig behøver vi ikke leke to søstre som elsker hverandre lenger!

Hun ropte høyt ut i rommet, slengte med hodet fram og tilbake. Så senket hun stemmen, rettet de brennende øynene mot søsterens og veivet med hånden.

– Ut! Ut med deg!

– Men … Iris …

– Jeg vil ikke se deg mer! Ikke kom tilbake! Det blir bare en befrielse!

Hun trykket på ringeklokken for å kalle på en sykepleier og sank ned på puten med hendene over ørene, helt døv for alle Joséphines forsøk på å gjenopprette dialogen og skape fred.

Det var for tre uker siden.

Hun hadde ikke snakket om det til noen. Ikke til Luca, ikke til Zoé eller Hortense, og heller ikke til Shirley – som for øvrig aldri hadde hatt noe særlig til overs for Iris. Joséphine hadde ikke behov for at det ble satt i gang rettssak mot søsteren, hun kjente altfor godt til hennes sterke og svake sider.

Hun er sint på meg. Hun er sint fordi jeg har tatt førsteplassen, den som hun egentlig skulle ha. Det var ikke jeg som ba Hortense om å avsløre alt i fullt dagslys; jeg har ikke brutt pakten. Men hvordan få Iris til å begripe det? Hun er altfor langt nede til å forstå noe som helst. Hun mente at Joséphine hadde ødelagt livet hennes. Hvor mye enklere er det ikke å beskylde andre enn å stille spørsmål ved seg selv? Det var Iris som hadde foreslått at Joséphine skulle skrive boka og at Iris skulle sette navnet sitt på den, det var Iris som hadde fristet med alle pengene fra salget; det var hun som hadde satt i gang hele greia. Joséphine hadde latt seg overtale. Hun var alltid svak sammen med søsteren. Men hvor går grensen mellom svakhet og feighet? Mellom svakhet og falskhet? Hadde hun ikke følt en viss glede da Hortense fortalte på tv at det var moren, ikke Iris, som hadde skrevet En ydmyk dronning? Jeg ble veldig rørt, men mest av at Hortense endelig uttrykte at hun var glad i meg, at hun respekterte meg. Mer det enn å få æresoppreisning som bokas forfatter. Jeg gir blanke i den romanen. Jeg gir blanke i de pengene. Jeg gir blanke i suksessen. Jeg vil bare at alt skal bli som før da Iris var glad i meg, da vi dro på ferie sammen, da hun var den peneste, den flinkeste, den mest elegante; jeg vil bare at vi skal rope i kor, sånn som vi gjorde da vi var små: «Krikk og Krokk knaser Storekrukk som trodde han kunne knuse dem!» Jeg skulle ønske vi kunne gå bakover i tiden, så jeg kunne finne tilbake til lille Joséphine som ikke er noe. Jeg føler meg totalt utilpass i disse suksessrik-kvinne-klærne.

I samme øyeblikk så hun speilbildet av seg selv i kafévinduet.

Hun kjente ikke seg selv igjen.

Var det der Joséphine Cortès?

Den elegante damen i den stilige, beige kåpen med brede slag i brun, blank fløyel? Denne vakre damen med skinnende beverbrunt hår, vakkert tegnet munn, med øyne som lyser av forundring? Var det henne? Ullhatten i trekkspillform sto stolt i været og signerte for den nye Joséphine. Hun mønstret den perfekte, ukjente kvinnen. Hyggelig å treffe Dem! De er pen! De virker vakker og fri! Jeg skulle ønske jeg kunne likne Dem litt, at jeg kunne være like vakker og skinnende inni meg som lyset fra det speilbildet, mener jeg. Når jeg ser på Dem, får jeg følelsen av å være to, både Dem og meg selv, men vi er jo én og den samme.

Hun så på glasset med Cola foran seg. Hun hadde ikke rørt det. Isbitene var smeltet, og glassets innside var dekket av dugg. Hun hadde lyst til å sette et merke med fingertuppen. Hvorfor i all verden ba jeg om en Cola? Jeg kan ikke fordra Cola. Jeg kan ikke fordra gassen som stiger opp i nesen som tusen røde maur. Jeg vet aldri hva jeg skal be om i en kafé, så da sier jeg Cola, akkurat som alle andre. Cola, kaffe, Cola, kaffe.

Hun tittet opp på vegguret: halv åtte. Luca var ikke kommet ennå. Hun tok fram mobiltelefonen, slo nummeret hans, men ble bare møtt av svareren som sa «Giambelli» med svært tydelige stavelser, og la igjen en beskjed. Så, da treffes vi ikke i kveld.

Det var kanskje best. Hver gang hun tenkte på den forferdelige scenen med søsteren, tok motløsheten overhånd, hun mistet all styrke. Hun orket ingenting, fikk bare lyst til å sette seg rett ned på fortauet og glane, stirre på alle menneskene som gikk forbi. Er man absolutt nødt til å lide når man elsker? Er det den ufravikelige prisen å betale? Hun kunne ikke annet enn å elske. Men hun ante ikke hva man gjør for å bli elsket. Det var to helt forskjellige ting.

– De drikker ikke Colaen, kom det fra kelneren med brettet i balanse mot lårene. − Var den ikke god? Ikke riktig årgang, kanskje? Vil De ha et nytt glass?

Joséphine smilte forsiktig og ristet på hodet.

Hun bestemte seg for ikke å vente lenger. Ville heller gå hjem til Zoé og spise sammen med henne. Hun hadde satt fram et kaldt måltid på kjøkkenbordet før hun gikk, et kyllingbryst med salat av grønne bønner, en liten fruktyoghurt og en lapp: «Jeg er på kino sammen med Luca, er tilbake kl. 22. Jeg kommer og gir deg en klem før du sovner. Jeg er så glad i deg, min skjønnhet, min elskede. Mamma.» Egentlig mislikte hun å gå fra datteren om kvelden, men Luca hadde insistert på at de absolutt måtte møtes. «Jeg har noe viktig å snakke med Dem om, Joséphine.» Hun rynket brynene. Han hadde faktisk sagt de ordene, og hun hadde glemt det.

Hun slo nummeret hjem. Fortalte Zoé at hun kom til middag likevel, og gjorde tegn til kelneren om at hun ønsket regningen.

– Den ligger under skålen, kjære frue. De er kanskje ikke riktig i form i dag?

Hun betalte og plusset rikelig på med drikkepenger, så gikk hun.

– Hei! De glemmer pakken!

Hun snudde seg, kelneren rakte henne pakken med Antoines ting. Hun hadde latt den ligge igjen på stolen. Hva skjer? Er jeg blitt helt hjerteløs? Jeg glemmer Antoines siste ting, jeg forråder søsteren min, jeg lar dattereren min være alene fordi jeg vil gå på kino med en elsker. Hva mer?

Hun tok pakken og la den mot hjertet under kåpen.

– Jeg ville bare si … Jeg liker den kalotten Deres, kom det fra kelneren.

Hun følte ørene bli røde under hatten.

Joséphine lette etter en drosje, men fant ingen. Det var midt i rushtiden. Den tiden av døgnet da folk enten er på vei hjem eller skal ut på restaurant, kino eller teater. Hun bestemte seg for å spasere. Det regnet lett, men iskaldt. Hun la armene godt rundt pakken som hun holdt under kåpen. Hva skal jeg gjøre med den? Jeg kan jo ikke beholde den. Zoé må ikke finne den. Jeg går ned og legger den i kjelleren.

Det var mørkt som svarte natten. Avenue Paul-Doumer var folketom. Hun gikk med raske skritt langs muren rundt kirkegården. Hun skimtet bensinstasjonen. Det eneste lyset kom fra butikkvinduene. Hun leste navnene på gatene som krysset avenyen, prøvde å memorere dem. Rue Schloesing, rue Pétrarque, rue Scheffer, rue de la Tour … Noen hadde fortalt henne at Brigitte Bardot hadde født sin sønn i den vakre bygningen på hjørnet av rue de la Tour. Hun hadde holdt seg innendørs, med gardinene for, under hele graviditeten. Det satt fotografer på hver gren i trærne, på hver balkong. Naboleilighetene ble utleid til kolossale priser. Hun var fange i sitt eget hjem. Og hvis hun våget seg ut, kom det alltid en heks etter henne inn i heisen, som kalte henne hore og truet med å stikke øynene ut på henne med gaffel. Stakkars kvinne, tenkte Joséphine. Så høy er altså prisen for å være berømt, da er det bedre å holde seg helt ukjent. Flere journalister hadde forsøkt å nærme seg Joséphine for å ta bilder av henne etter at Hortense hadde skapt skandale på tv. Hun hadde reist til Shirley i London, og derfra hadde de flyktet til Moustique, til Shirleys store, hvite hus. Da hun kom tilbake, hadde hun flyttet og greid å beholde anonymiteten. Navnet hennes var kjent, men det fantes ingen bilder av henne i pressen. Av og til når hun sa Joséphine Cortès, C-O-R-T-È-S, strakte et ansikt seg fram og takket henne for En ydmyk dronning. Hun fikk bare vennlige, varme henvendelser. Ennå hadde ingen truet med gaffel.

Innerst i avenue Paul-Doumer begynte boulevard Émile Augier. Hun bodde litt lenger unna, ned mot Ranelagh-parken. Hun la merke til en mann som hang etter armene i en gren. En elegant mann i hvit regnfrakk. Det var et underlig syn, en så elegant mann hengende i et tre … Hun kunne ikke se ansiktet hans, han hang med ryggen til henne.

Det kunne kanskje fungere som åpningen i en roman. En mann henger i en gren. I mørket. Akkurat som nå. Han har beholdt regnfrakken og teller mens han trekker seg opp for å trene biceps. Kvinnene snur seg og ser etter ham mens de haster hjem. Hadde han tenkt å henge seg? Kaste seg over en forbipasserende? Her begynner historien. Hun visste at livet ville bringe tanker, tegn, ideer til fortellingen. Sånn var det hun hadde skrevet sin første bok. Ved å holde øynene vidåpne ut mot verden. Lytte, snuse, observere. Sånn er det også man unngår å bli gammel. Man blir gammel når man lukker seg inne, når man nekter å se, høre eller puste. Å leve og å skrive har mange fellesnevnere.

Hun gikk inn i parken. Det var en måneløs kveld, en kveld uten noe som helst lys. Hun følte seg som fortapt i en skummel skog. Regnet la seg over bilenes baklys og gjorde dem til svake bluss som kastet et uklart skinn inn i parken. En gren bøyde seg under et vindkast og streifet borti hånden hennes. Joséphine skvatt. Hjertet begynte å slå vilt. Hun trakk skuldrene opp og økte farten. Det skjer aldri noe i dette strøket. Alle mennesker sitter hjemme og ser på tv eller nyter en lekker suppe av ferske grønnsaker. Barna sitter nybadet og nygredde i pysjamas og skjærer opp kjøttet mens foreldrene forteller om arbeidsdagen. Det går ingen galninger omkring i dette strøket, fristet til å trekke kniven i kamp. Hun tvang seg til å tenke på noe annet.

Det likner ikke Luca ikke å si fra. Det må ha skjedd noe med broren. Noe alvorlig, siden han ikke kom til avtalen deres. «Jeg har noe viktig å snakke med Dem om, Joséphine.» Antakeligvis satt han, akkurat i dette øyeblikk, på en eller annen politistasjon for å trekke Vittorio ut av nye vanskeligheter. Luca ofret alt når broren trengte hjelp. Men Vittorio nektet å treffe henne; jeg liker ikke den jenta, hun legger jo helt beslag på deg, hun virker fjollete. Han er bare sjalu, hadde Luca sagt leende. Tok De meg ikke i forsvar da han kalte meg fjollete? Luca hadde smilt og forklart: Jeg er så vant til det, han tåler ikke at jeg forholder meg til noen andre enn ham selv. Men han var ikke sånn før, han blir bare mer og mer overfølsom, mer og mer irritabel. Det er derfor jeg ikke egentlig har lyst at De treffer ham, han kan være grusomt ubehagelig, og jeg er glad i Dem, veldig glad i Dem. Hun hørte bare setningens siste del og stakk hånden dypt ned i lomma på dyffelcoaten.

Å, jaså, min kjære mor ønsker å inspisere mitt nye hjem, men nekter å innrømme det. Henriette Plissonnier var aldri den første som ringte. Hun ville ha folks aktelse og underdanighet. Den kvelden da jeg sa henne imot, ble min første kveld som fritt menneske, det var min første uavhengige handling. Kanskje det var den kvelden alt begynte. Monumentet over førstekommandanten ble revet, og Henriette Grobz falt om kull med sine fire hover i luften. Det hadde vært starten på alle Henriettes ulykker. Nå levde hun alene i den store leiligheten som hennes mann, Marcel Grobz, så sjenerøst hadde latt henne beholde da han selv rømte til en fredeligere livsledsager som han hadde fått barn med: Marcel Grobz Junior. Jeg må ringe Marcel, tenkte Joséphine; hun følte større hengivenhet for stefaren enn for sitt moderlige opphav.

Grenene gynget i en faretruende koreografi. En dødsdans. Lange, svarte grener som heksenes mørke filler. Hun grøsset. Et kast av isregn traff henne rett i øynene, bitte små nåler stakk henne i ansiktet. Hun så ingenting. Bare én av de tre gatelyktene langs stien fungerte. En hvit lysstråle, riflet av regnet, strakte seg mot himmelen. Vannet sto opp, fløt over og falt ned som tynn tåke. Det skvalpet, skvatt og sprutet i været og falt til bakken før det viste seg på nytt. Joséphine prøvde å følge lysets smale stripe helt til hun gikk seg vill, hun søkte etter en annen skjelvende gren å henge blikket fast i for ikke å miste regndråpene av syne.

Hun så ikke silhuetten røre seg bak henne.

Hun hørte ikke de raske skrittene nærme seg.

Hun følte plutselig at hun ble trukket bakover, knust av en arm, kneblet av en hånd mens den andre slo henne flere ganger over brystet. Det første hun tenkte var at mannen ville ta fra henne pakken. Med venstre hånd greide hun å holde fast på Antoines eiendeler. Hun sloss med all sin styrke, mistet pusten, holdt på å bli kvalt, slapp alt og sank ned på bakken. Hun fikk akkurat tid til å skimte et par blanke, rene bysko som sparket henne over hele kroppen. Hun la armene rundt hodet, rullet seg sammen til en bylt. Pakken skled ned. Mannen ropte skjellsord: Hore! Drittsekk! Fitte! Nå er det faen meg slutt! Hold kjeft, din forbanna drittsekk! Møkkajævel! Hore! Han ropte obskøne ord og sparket vilt. Joséphine lukket øynene. Rørte seg ikke. En stripe blod rant fra munnen, skosålene gikk sin vei, og hun ble liggende.

Hun lå lenge, så reiste hun seg langsomt, støttet seg med hendene, krøp opp på knærne og kom seg endelig helt opp. Hun hev etter været. Trakk pusten dypt. Konstaterte blod fra munnen og venstre hånd. Snublet i pakken på bakken. Grep den. Hyssingen satt på fremdeles. Det første hun tenkte var: Antoine reddet meg. Hadde jeg ikke hatt denne pakken mot brystet, pakken med restene etter min mann, joggeskoen med den tykke sålen, så ville jeg ha vært død nå. Hun tenkte på de relikviene folk brukte som beskyttelse i middelalderen: medaljonger, små skinnpunger, en bit av Sankt Agnes’ kjole, en bit av Sankt Benedikts såle. Hun la leppene mot innpakningspapiret og takket Sankt Antoine.

Hun berørte magen, brystet, halsen. Hun var ikke såret. Plutselig kjente hun en sterk smerte i venstre hånd. Han hadde skåret i håndbaken hennes, det blødde kraftig. Hun ble så redd at beina sviktet. Hun søkte ly bak et stort tre, lente seg inntil den fuktige, skarpe barken og forsøkte å puste roligere. Hun tenkte på Zoé. Ikke si noe til henne, ikke si noe. Zoé tålte ikke å tenke på at moren kunne være i fare. Det var bare en tilfeldighet, det var ikke meg han ville ta, han er gal, det var ikke meg han ville drepe, han er sprø, hvem er så sint på meg at han vil drepe meg, det var ikke meg, han er gal. Ordene løp løpsk i hodet hennes. Hun satte seg opp på knærne, reiste seg og sjekket at hun kunne stå oppreist og beveget seg langsomt mot den store porten av lakkert tre, inngangsdøren til gården der hun bodde.

På bordet i gangen lå en lapp fra Zoé: «Kjære mamma, jeg er i kjelleren sammen med Paul, en nabo. Jeg tror jeg har fått meg en ny venn.»

Joséphine gikk inn på soverommet og lukket døren. Andpusten. Hun tok av seg kåpen, kastet den bort på sengen, dro av seg genseren, skjørtet, oppdaget en stripe blod på kåpeermet, to lange, loddrette rifter på venstre kåpeskjøt, rullet den sammen, gikk og hentet en stor søppelpose, la alle klærne nedi og dyttet posen inn i klesskapet. Hun ville kaste den senere. Hun gransket armene, beina, lårene. Ingen tegn til sår. Hun gikk for å ta en dusj. Hun kom forbi det store speilet over vasken og så seg selv; hun la hånden mot pannen. Blek. Svett. Med et forvirret blikk. Hun berørte håret, lette etter hatten. Hun hadde mistet den. Den hadde sikkert falt av. En flom av tårer overmannet henne. Burde hun gå ut og lete etter hatten for å fjerne alle spor som kunne være med på å identifisere henne? Nei, hun hadde ikke krefter.

Han hadde slått henne. Midt i brystet. Med en kniv. Et smalt knivblad. Jeg kunne ha dødd. Hun hadde lest i en avis at det var omkring førti serial killers på frifot i Europa. Hvor mange i Frankrike? Men de forferdelige ordene han hadde sagt var tydelige bevis på at han ville hevne seg: «Nå er det faen meg slutt! Hold kjeft, din forbanna drittsekk! Møkkajævel! Hore!» Ordene ljomet i hodet hennes. Han trodde jeg var en annen. Jeg har betalt for en annen. Hun var nødt til å si det på den måten, ellers ble det helt ulevelig. Man blir nødt til å være på vakt mot alle. Fra nå av kom hun til å være redd hele tiden.

Hun tok en dusj, vasket håret, tørket det, trakk på seg en t-skjorte, en olabukse, sminket seg for å fjerne eventuelle merker, strøk på et lite lag med leppestift, så inngående på seg selv i speilet og tvang seg til å smile. Det er ikke skjedd noe som helst! Zoé må ikke få vite noe! Se glad ut, lat som ingenting. Hun kunne ikke snakke om dette til noen. Måtte leve med hemmeligheten. Eller kanskje bare Shirley. Jeg kan si alt til Shirley. Det var en stor trøst. Hun pustet tungt ut, slapp spenningen og angsten som trykket i brystet. Svelge en dose Arnica for ikke å få blåmerker. Hun fant en liten beholder i medisinskapet, trakk av korken og helte innholdet inn under tungen. Lot det gå i oppløsning. Si fra til politiet? Si fra om at det går en morder rundt i strøket her? Ja, men da får Zoé også vite det. Zoé må ikke få vite det! Hun åpnet lemmen under badekaret og dyttet inn pakken med Antoines ting.

Her kommer ingen til å lete.

Hun gikk inn i stuen og tok seg et stort glass whisky, så gikk hun ned for å hente Zoé.

– Mamma, dette er Paul.

En gutt på Zoés alder, mager som en hegre, med en lys, krøllet hårtjafs og overkroppen presset inn i en trang, svart t-skjorte, bukket foran Joséphine. Zoé lette etter sin mors samtykkende blikk.

– Morn, Paul. Bor du også her? spurte Joséphine rolig.

– I tredje etasje. Jeg heter Merson, Paul Merson. Jeg er et år eldre enn Zoé.

Det var tydeligvis viktig å få fram at han var eldre enn den lille jentungen som stirret på ham med tilbedende øyne.

– Og hvordan er dere to blitt kjent, da?

Hun anstrengte seg for å snakke som om hun ikke kjente hjertets tunge, uregelmessige slag.

– Jeg hørte en lyd fra kjelleren, bom, bom, bom, så jeg gikk ned for å se, og da traff jeg Paul som spilte trommer. Se, mamma, han har musikkstudio i kjellerboden.

Zoé pekte rundt i Pauls studio. Han hadde et fullt trommesett med stortromme, skarptromme, tre tammer, en Charlestone og to cymbaler. En svart krakk og et sett trommestikker oppå skarptromma gjorde samlingen komplett. En haug noteblader på en stol. En lyspære i taket ga et diffust lys.

– Så fint, kommenterte Joséphine og holdt seg for ikke å nyse av støvet som kjælte henne i nesen. – Bra utstyr. Helt proft.

Hun bare skravlet. Hun hadde ingen peiling på sånt.

– Selvfølgelig. Det er et Tama Swingstar. Jeg fikk det til jul i fjor, og neste jul får jeg et Ride Giantbeat fra Paiste.

Hun lyttet imponert over de presise opplysningene.

– Har du isolert veggene?

– Klart det … Det blir jo litt lyd, men jeg bare øver her, jeg spiller hos en venn i Colombe. Der kan vi spille uten å forstyrre noen. I denne gården klager alle. Særlig han fyren der.

Han pekte med haken mot kjellerboden ved siden av.

– Kanskje det ikke er tykt nok, foreslo Zoé med øynene rettet mot de hvite platene på veggene.

– Ærlig talt. Dette er en kjeller. Ingen bor i en kjeller. Pappa har sagt at vi har lagt inn det beste. Men han fyren er profesjonell syter. Aldri fornøyd. Han krangler med alle om alt.

– Kanskje han har en grunn?

– Pappa sier nei. Profesjonell plageånd. Han blir forbanna for hva som helst. Blir hysterisk bare det står en bil parkert på fotgjengerovergangen! Vi kjenner ham godt, vi har bodd her i ti år, så …

Han ristet oppgitt på hodet som en voksen mann som ikke vil la seg lure. Han var høyere enn Zoé, men ansiktet var barnslig, og skuldrene hadde ikke nådd sin fulle mannsbredde.

– Faen! Der kommer han! Nå må vi bare holde oss i selene, mumlet Paul lavt.

Han lukket døren til kjellerboden foran Zoé og ham selv. Joséphine skimtet en høy, elegant kledd mann, en typisk herre, komme gående i korridoren som om hele området var hans private eie.

– God kveld, greide hun å få fram mens hun trykket seg flat inntil veggen.

– God kveld, sa mannen og gikk videre uten å se på henne.

Han var kledd i mørkegrå dress og hvit skjorte. Jakken satt stramt over hver muskel i den kraftige brystkassa, den tykke slipsknuten skinte og skjortas rene mansjetter var lukket med to grå perler. Han tok fram et nøkkelknippe, åpnet døren inn til kjellerboden og lukket den igjen etter seg.

Paul kom ut da han var sikker på at mannen var forsvunnet.

– Sa han noe?

– Nei, svarte Joséphine. − Jeg tror ikke engang han så meg.

– Han er ikke typen som slår av en hyggelig prat. Kaster ikke bort tiden på å skravle med folk.

– Er det faren din som sier det? spurte Joséphine. Guttens alvorlige tone virket nesten komisk.

– Nei, det er mamma. Hun kjenner alle i denne gården. Det er visst veldig fint i boden hans. Han har verksted med fullt utstyr. Og i leiligheten har de akvarium. Veldig stort, med grotter, planter og selvlysende dekorasjon, kunstige øyer. Men uten fisk!

– Moren din vet tydeligvis en god del! sa Joséphine. Paul kunne tydeligvis gi opplysninger om både det ene og det andre.

– Ja, men hun har aldri blitt invitert inn. Hun har bare vært der en gang da de ikke var hjemme, sammen med portnerkona, fordi alarmen deres begynte å ringe, og da måtte jo noen stoppe den. Han ble rasende da han fikk vite om det. Ingen får komme inn til dem. Jeg kjenner barna; de har aldri invitert meg hjem til seg. Foreldrene vil ikke. De er aldri i bakgården heller. De går bare ut når foreldrene ikke er hjemme; resten av tiden må de være inne. Men i annen etasje bor Van den Brock, og de inviterer oss veldig ofte, og de har en kjempeskjerm i stua, som tar hele veggen med to Dolby stereo-høytalere. Madame Van den Brock baker alltid kake når noen har fødselsdag, og da inviterer hun alle. Fleur og Sébastien er venner av meg; jeg kan godt presentere dem for Zoé hvis hun har lyst.

– Er de hyggelige, da? spurte Joséphine.

– Ja, kjempehyggelige. Faren er lege. Og mora synger i koret i Operaen. Hun har en nydelig stemme. Hun øver ofte, og da hører man henne helt ut i trappen. Hun har sagt at jeg godt kan komme og spille piano hvis jeg vil. Fleur spiller fiolin, Sébastien saksofon og …

– Jeg har også lyst til å lære å spille, kom det stille fra Zoé som følte seg tilsidesatt.

Hun så ærbødig på Paul, litt såret over å få så lite oppmerksomhet. Det gylne blikket under den store, rødbrune hårmanken ropte ut om hjelp!

– Har du aldri spilt noe instrument? spurte Paul overrasket.

– Nei, jeg …

– Jeg begynte først med piano, notelære og hele greia. Men så ble jeg lei, og da begynte jeg med slagverk. Det er mye bedre når man skal spille i band.

– Spiller du i band? Hva heter det?

– «Omstreiferne». Det var jeg som fant på navnet. Bra, ikke sant?

Joséphine lyttet og følte roen komme tilbake. Paul var en selvsikker gutt med sterke meninger om alt og alle, og Zoé var fortvilet siden hun ikke greide å tiltrekke all oppmerksomheten hans. Ansiktet var anspent, øyenbrynene rynket og munnen forseglet i en ulykkelig grimase. Joséphine kunne høre hvordan hun lette rundt i hodet etter noe å fortelle som kunne kapre guttens interesse. Hun hadde vokst veldig i løpet av sommeren, men kroppen satt fremdeles fast i barnets runde, myke folder.

– Kan du ikke vise oss litt hvordan du spiller? ba Zoé, som nå var tom for andre fristende forslag.

– Ikke akkurat nå, avbrøt Joséphine. Hun pekte med blikket bort på naboens kjellerbod. – En annen gang, kanskje.

– Å … utbrøt Zoé skuffet.

Hun senket blikket og tegnet store sirkler med skotuppen på gulvet.

– Jeg tror vi går opp og spiser, fortsatte Joséphine. – Paul skal sikkert også snart hjem.

– Jeg har spist. Han trakk opp ermene, grep trommestikkene, trakk hånden gjennom håret og begynte å rydde. – Lukk døren når dere går.

– Ha det, Paul! ropte Zoé. – Vi sees!

Hun gjorde en liten bevegelse med hånden, både engstelig og bestemt, som sa: «jeg har veldig lyst til å treffe deg igjen, hvis du også har lyst, da.»

Han nedlot seg ikke til å svare. Han var femten og nektet å la seg imponere av en småjente med uklar sjarme. Femten er en problematisk alder, man lever i en til dels ukjent kropp, og ofte uten å ane det kan man bli nødt til å utvise stor grusomhet for å gi seg selv noen som helst troverdighet. Pauls likegyldige måte å behandle Zoé på var en klar beskjed om at han ønsket å forbli den sterkeste, og skulle han trenge et offer, så ville det bli henne.

Den elegante mannen i grå dress ventet foran heisen. Han trakk seg til side for å slippe dem inn først. Spurte så hvilken etasje de skulle til og trykket på knappen med tallet 5. Deretter trykket han på knapp 4.

– De er kanskje de nye beboerne?

Joséphine nikket.

– Velkommen. Mitt navn er Hervé Lefloc-Pignel. Jeg bor i fjerde.

– Joséphine Cortès, og dette er Zoé. Vi bor i femte. Jeg har en datter til, Hortense, som studerer i London.

– Jeg også ønsket meg egentlig opp i femte, men leiligheten var ikke ledig da vi flyttet inn. Det bodde et eldre ektepar der. Monsieur og madame Legrattier. De omkom i en bilulykke begge to. Men leiligheten er vakker. De har vært heldig.

Sånn kan det også sies, tenkte Joséphine, brydd over mannens korte beskrivelse av de forrige eiernes endelikt.

– Jeg var oppe og så på den igjen da den ble satt til salgs, fortsatte han. – Men vi nølte med å flytte. Nå angrer jeg.

Han begynte på et smil, men hentet seg fort inn igjen. Han var høy og dyster, med et ansikt som skåret ut med kvistekniv, i strenge vinkler og fullt av ujevnheter. Det rette, svarte håret var delt med en tydelig sideskill, og en lugg falt ned i pannen. De brune øynene sto langt fra hverandre, øyenbrynene var to svarte, brede streker, og den litt flattrykte nesen hadde en bulk midt oppå. De kritthvite tennene skinte og avslørte godt tannlegearbeid. Han er virkelig enorm, tenkte Joséphine og forsøkte forsiktig å måle ham. Minst én nitti. Brede skuldre, flat mage. Hun så ham for seg med en tennisrekkert i hånden mens han mottok førsteprisen etter en kamp. En vakker mann. I de åpne håndflatene lå en flat, hvit stoffpose.

– Vi flyttet inn i september, akkurat ved skolestart. Det ble litt mye, men nå går det fint.

– Bare vent og se, dette er en veldig hyggelig gård, folk er vennlige og strøket er selvfølgelig totalt problemfritt.

Joséphine skar en kort grimase.

– Er De ikke enig?

– Jo da, fortet hun seg å svare. – Men parken er ikke særlig godt opplyst om kvelden.

Hun følte plutselig at tinningene ble fuktige og knærne begynte å skjelve.

– Det gjør ingenting. Det er så fredelig her, foreløpig er vi bespart både for aggressive ungdomsbander og ødeleggende graffiti. Jeg er så glad i den hvite, typisk parisiske byggesteinen, jeg tåler ikke å se den rasert.

Stemmen ble aldri så lite opphisset.

– Og så har vi trær, blomster, plener, vi hører fuglene synge om morgenen, av og til kommer et ekorn hoppende, det er viktig for barn å være i kontakt med naturen. Er du glad i dyr? spurte han Zoé.

Zoé holdt blikket festet til gulvet. Hun tenkte sikkert på Pauls beskrivelse av mannen og ville holde en viss avstand for å være solidarisk med sin nye kamerat.

– Har du mistet stemmen, kanskje? spurte mannen og bøyde seg mot henne med et stort smil.

Zoé ristet på hodet.

– Hun er litt sjenert, forklarte Joséphine.

– Jeg er ikke sjenert, protesterte Zoé. – Jeg er tilbakeholden.

– Å, hun har i hvert fall et rikt ordforråd og sans for nyanser.

Selvsagt. Jeg går i niende.

– Akkurat som min sønn Gaétan! Og hvilken skole går du på?

– Rue de la Pompe.

Det gjør mine barn også.

– Er De fornøyd med skolen? spurte Joséphine. Zoés taushet begynte å bli pinlig.

– Enkelte lærere er utmerkede, andre totalt inkapable. Og da har jo ikke foreldrene annet valg enn å fylle opp for lærernes udugeligheter. Jeg er alltid til stede ved foreldremøtene. Vi sees sikkert.

Heisen nådde fjerde etasje, og mannen gikk med armene ut foran seg og den hvite posen forsiktig liggende i håndflatene. Han snudde seg, bukket og smilte bredt.

– Så du det? Det rørte seg i den posen!

– Nei da! Han hadde sikkert bare hentet en rådyrstek. De har sikkert en fryseboks i kjelleren. Jeg kan tenke meg at den mannen går på jakt. Du hørte jo hvordan han snakket om naturen.

Zoé var ikke overbevist.

– Jeg så at det rørte seg!

– Nå må du slutte med disse historiene dine, Zoé!

– Jeg liker godt å finne på historier. Så blir ikke livet så trist. Jeg skal bli forfatter når jeg blir stor. Jeg skal skrive De elendige.

De spiste raskt. Joséphine greide å skjule sårene på høyre hånd. Da Zoé kom til yoghurten gjespet hun flere ganger.

– Du er veldig trett, lille venn. Fort deg i seng.

Zoé vaklet inn på rommet sitt. Da Joséphine kom for å gi henne godnattkysset, sov hun nesten allerede. På hodeputen lå det gamle kosedyret, godt slitt etter flere omganger i vaskemaskinen. Zoé ville absolutt ha det med i sengen. «Er ikke Nestor pen, mamma?» pleide hun å spørre. «Hortense sier at han er stygg som en loppe med klumpfot!» Joséphine var egentlig enig med Hortense, men hun løy heroisk, forsøkte å finne en millimeter skjønnhet i den formløse, enøyde, utvaskede stoffbiten. Egentlig burde Zoé greie seg uten, så stor som hun er nå, tenkte hun. Den jentungen kommer visst aldri til å bli voksen. De rødbrune krøllene flettet seg i hverandre over det hvite sengetøyet, hånden hennes lå slapp og tung, og med lillefingeren kjærtegnet hun det som før i tiden hadde vært Nestors bein og som nå heller liknet en stor, myk fiken. En balle, hadde Hortense sagt, og Zoé hadde skreket av vemmelse. «Mamma, mamma, hun sier at Nestor har to store baller i stedet for bein!»

Joséphine løftet Zoés hånd og kysset hver finger: et kyss for pappa, et kyss for mamma, et kyss for Hortense, et kyss for Zoé, men hvem er lille sistemann? Det var kveldsritualet. Hvor lenge nå ville Zoé tillate at hun tok hånden hennes og resiterte det magiske verset som skulle gjøre nettene gode og trygge? En vemodig ømhet fylte Joséphine. Zoé var ennå et lite barn: røde, runde kinn, liten nese, øyne som en sulten katt, smilehull og folder rundt håndleddene. Det var lenge igjen før denne kroppen ville nå den såkalte utakknemlige alderen. Joséphine hadde tatt det opp med barnelegen. «La henne ta den tiden hun trenger,» svarte han. «En morgen våkner De og kjenner henne plutselig ikke igjen. Hun har bryster, hun blir forelsket og slutter brutalt å snakke med Dem. Ikke vær bekymret, nyt det så lenge det varer! Hvem vet, kanskje hun ikke har lyst til å bli stor. Jeg ser ofte barn som klamrer seg til barndommen som til en skål med syltetøy.»

Hortense, den skarpe, slemme storesøsteren, hadde tatt mål av sin sårbare lillesøster. Den ene underdanig, hungrig på hengivenhet og aksept, den andre umedgjørlig, klar med sabelen for å brøyte seg vei. Zoé gjennomsiktig, øm. Hortense mørk, ubøyelig, hard. Til sammen er mine døtre den perfekte østers: Hortense et kraftig panser, Zoé det myke innholdet.

– Liker du det nye rommet ditt, lille venn?

– Leiligheten er veldig fin, men jeg liker ikke menneskene. Jeg har lyst til å flytte tilbake til Courbevoie. Jeg synes folkene her er rare.

– De er ikke rare, kjære deg, de er annerledes.

– Hvorfor er de annerledes?

– I Courbevoie kjente du alle, du hadde venner i hver etasje, det var lett å snakke sammen og møte hverandre. Vi gikk ofte på besøk til hverandre. Uten formaliteter. Her er folk mer …

Hun lette etter ordene. Hun kjente trettheten tungt mot øyenlokkene og følte seg nummen.

– Høytidelige, fine. Ikke så familiære.

– Stive og kalde, mener du. Som lik.

– Jeg ville ikke ha valgt akkurat de ordene, men du har kanskje ikke helt urett.

– Den mannen vi møtte i heisen, for eksempel, jeg kunne føle at han var helt iskald inne i seg. Akkurat som hele kroppen var dekket av skjell, for at ingen skal komme nær, så han kan være helt alene.

– Og Paul, da? Er han også stiv og kald?

– Å nei! Paul er …

Hun avbrøt seg selv.

– Paul er kjempekul, la hun til. – Jeg skulle ønske han ville være venner med meg.

– Det vil han sikkert.

– Tror du han synes jeg er kul?

– Han har i hvert fall snakket til deg, han foreslo til og med å presentere deg for Van den Brock-familien. Det betyr at han har lyst til å treffe deg igjen, så da må man jo tro at han liker deg.

– Tror du? Jeg synes ikke han virket særlig interessert. Ingen gutter er interessert i meg. Men Hortense … Alle synes at hun er kjempekul.

– Hortense er fire år eldre enn deg. Bare vent og se til du blir like gammel!

Zoé stirret tankefullt på moren, som om hun ønsket å tro henne, men som om det var helt umulig at hun en dag ville stille like sterkt som søsteren når det gjaldt tiltrekningskraft og skjønnhet. Hun ga opp. Sukket. Hun lukket øynene, la hodet ned mot puten og tvinnet kosedyrets bein forsiktig mellom fingrene.

– Mamma, jeg har ikke lyst til å bli voksen. Noen ganger er jeg bare kjemperedd.

– Redd for hva da?

– Jeg vet ikke. Og det gjør meg bare enda mer redd.

Resonnementet var så logisk at Joséphine nesten ble engstelig.

– Mamma, hvordan vet man egentlig at man er voksen?

– Voksen er man når man kan ta en veldig viktig avgjørelse helt alene uten å spørre noen om noe.

– Da er du voksen. Veldig, veldig voksen til og med!

Joséphine hadde lyst til å si hvor usikker hun var, hvor ofte hun lot flaks, slump, morgendagen bestemme. Hvor ofte hun overlot avgjørelsen til instinktet og nøyde seg med å korrigere utfallet så godt hun kunne hver gang hun hadde tatt feil, eller pustet lettet ut når hun hadde hatt rett. Lykke er aldri annet enn tilfeldighet, mente hun. Hva om man aldri egentlig blir helt voksen? Hun kjærtegnet Zoé på nesen, kinnene, pannen, håret og lyttet til pusten som stilnet. Hun satt på sengekanten helt til datteren sov, trakk inn krefter fra barnets nærhet for å slippe å tenke på det som hadde skjedd, og gikk inn på sitt eget rom.

Hun lukket øynene og forsøkte å sove; hver gang hun akkurat var på vei inn i søvnen, hørte hun mannens stygge ord og følte de harde sparkene mot kroppen. Hun hadde vondt overalt. Hun sto opp, gikk ut for å lete i en plastpose som Philippe hadde gitt henne. Det var sovemedisinen han hadde funnet i Iris’ nattbordskuff. Jeg synes ikke hun skal ha dem i nærheten. Man vet jo aldri. Ta dem du, Joséphine. Legg dem et sted hjemme hos deg.

Hun tok ut en Stilnox, betraktet den lille hvite pillen, lurte på hva som var normal dosering. Bestemte seg for å ta en halv. Svelget den sammen med et glass vann. Orket ikke tenke. Måtte bare sove, sove, sove.

I morgen, lørdag, ville hun ringe Shirley.

Det beroliget henne å snakke med Shirley. Shirley satte alltid alt på riktig plass.

Er det en forseelse ikke å si fra til politiet? Kanskje jeg burde dra bort dit i morgen og be om å få være anonym. Kan de anklage meg for medansvar dersom mannen angriper andre senere? Spørsmålene svirret rundt i hodet, hun ville stå opp enda en gang, men så ség hun inn i søvnen.

Neste morgen ble hun vekket av Zoé som hoppet opp på sengen hennes med flere brev i hånden. Joséphine la armene over øynene for å beskytte seg mot lyset.

– Men i all verden. Hva er klokken?

– Halv tolv, mamma. Halv tolv!

– Herregud, har jeg sovet helt til nå? Har du vært våken lenge?

– Nei da, jeg har akkurat stått opp. Jeg gikk ut for å se om det var noe post foran døren, og gjett hva jeg fant?

Joséphine satte seg opp, la en hånd mot pannen. Zoé rakte henne brevene.

– En julekatalog? Råd og tips til gaver?

– Overhodet ikke, mamma, overhodet ikke! Noe mye bedre!

Herregud, så tungt hodet var! Et regiment med jernbeslåtte støvler masjerte fram og tilbake. Hver eneste soldat slo til hver eneste gang hun gjorde den minste bevegelse.

– Et brev fra Hortense?

Hortense skrev aldri. Hun ringte. Zoé ristet på hodet.

– Det er iskaldt, mamma! Helt iskaldt! Det brenner overhodet ikke!

– Jeg gir opp.

– Det mest sensasjonelle av alt sensasjonelt i verden! Noe hypersterkt ultratøft! Alle måner og alle stjerner i hele galaksen! Kiss and love and peace all around the world! Vær lykkelig, søster! Yo! brother!

Hun la til et kraftig spark ved hvert rop, hoppet på sengen som en sioux-indianer i transe som feirer seieren med en skalp alkohol.

– Nei, hold opp, hold opp, lille venn! Hodet mitt holder på å sprenges!

Zoé tok sats og falt ned med hele sin vekt. Bustet, triumferende, med hele ansiktet dekket av et smil, som om hun hadde vunnet i lotto. Hun sang:

– Et kort fra pappa! Et kort fra pappaen min! Han har det bra, han er i Kenya, han kunne ikke skrive før, for han gikk seg vill i jungelen og det var krokodiller overalt, men ikke ett øyeblikk, forstår du, mamma? Ikke ett øyeblikk sluttet han å tenke på oss! Han klemmer meg med sin største, varmeste pappaklem! Ho, ho, ho, jeg har fått kort fra pappa!

I et siste gledeshopp kastet hun seg inntil moren, som nå stønnet av smerte: Zoé hadde falt oppå den skadede hånden.

– Jeg er så glad, mamma, jeg er så glad. Du aner ikke! Jeg kunne ikke si det før, men jeg trodde helt sikkert at han var død. Slukt av en krokodille. Husker du hvor redd jeg var hver gang vi dro for å besøke ham. Alle de skumle dyrene overalt. Jeg var helt sikker på at han ville bli spist levende!

Hun gapte og bet ut i luften og sa «krokk, krokk, krokk» for å etterlikne lyden av en krokodillekjeve som tygger.

– Han lever, mamma! Han lever! Og snart kommer han og ringer på døra!

Men plutselig rettet hun seg opp, vettskremt.

– Hjelp! Han har ikke den nye adressen! Han kommer aldri til å finne oss!

Joséphine tok kortet. Ja, det var sendt fra Kenya. Stempelet på frimerkene viste at det var postet en måned tidligere i Mombasa, og adressen var den tidligere adressen i Courbevoie. Hun kjente igjen håndskriften og Antoines heller ekstravagante stil.

Kjære jentene mine.

Jeg sender dere en kort liten beskjed for å si at jeg har det bra og at jeg er kommet tilbake til sivilisasjonen etter et lengre opphold i den faretruende jungelen. Jeg har greid meg mot alt: ville dyr, feber, myrlende og farlig mygg, men aldri, ikke ett sekund, sluttet jeg å tenke på dere. Jeg elsker dere over alt i verden. Vi sees snart!

Pappa

I en alder av sekstisju var Marcel Grobz endelig en svært lykkelig og svært takknemlig mann. Han ba, takket, holdt taler og andakt i grålysningen for at denne lykken måtte vare. Takk, min Gud, takk for at du viser meg så mye godhet, gir meg så mye glede, overøser meg med så mye kjærlighet, forærer meg all denne fortryllelsen, stapper meg med vellyst, ruller meg i velbehag, strør over meg med fryd, dynger meg med begeistring. Takk, takk, takk!

Alle disse ordene sa han til seg selv hver morgen idet han satte foten på gulvet. Han gjentok dem foran speilet når han barberte seg. Nynnet dem mens han trakk på seg buksa. Han hilste Gud og alle helgener mens han knyttet slipset, lovet å gi ti euro til den første og beste tiggeren han møtte på gaten mens han parfymerte seg med «Eau de Cologne Impériale» fra Guerlain, fordoblet bevilgningen mens han tredde på seg beltet, men kalte så seg selv en pyntesjuk rotte og påla seg to andre tiggere å skjemme bort mens han bekjente sin synd. Jeg kunne ha havna på gata sjøl hvis jeg ikke hadde blitt redda ut av klørne på Henriette og trukket opp i Nurkets sjenerøse fang. Hvor mange stakkarer har ikke gått nedenom og hjem bare fordi ingen reddende hånd møtte dem i det øyeblikket de falt?

Vasket og gredd, nybarbert og gjenknappet, duftende av lavendel og høyfjellsurter kom han inn på kjøkkenet for å hylle kilden til all denne henrykkelsen, kremen av alle kvinnelige kremer, sensualitetens Everest, Josiane Lambert, hans samboer, tilbørlig omdøpt til Nurket.

Foran en AGA støpejernskomfyr med tre strøk glasert emalje sto Nurket og stekte speilegg til sin mann. Hun var kledd i rosa neglisjé med luftige slør og passet sitt gjøremål med rynkede bryn og alvorlig mine. Ingen var så dyktig som henne til å knuse egget i den varme pannen, brune den seige eggehviten, få plommen til å gylne og deretter sprekke, snu det hele, brune igjen, og så, helt til slutt, med en elegant bevegelse med håndleddet, helle i en liten stripe balsamicoeddik, for deretter å la verket skli delikat ut av pannen, ned på den allerede oppvarmede tallerkenen. I mellomtiden, i Magimax-toasteren med fire forkrommede kjefter, lå tykke skiver helkornbrød med linfrø og ristet. På bordet fristet godt salt smør fra Normandie i en gammeldags smørskål; på et gullkantet hvitt fat lokket skinkeskiver og lakseegg. Alt dette krevde en ekstrem konsentrasjon som Marcel Grobz dessverre hadde vanskelig for å respektere. Han hadde vært adskilt fra Nurket i tyve minutter, nå lette han etter henne som en jakthund snuser i de tørre bladene og tar stand idet den kjenner ang av hjortedyr innenfor rekkevidde. Marcel Grobz tok stand ved å legge hånden på Nurkets skulder, klype henne i livet og gi henne et stort kyss ytterst på det silkeaktige kjøttet der nattkjolen ikke strakk til.

– Ikke forstyrr, Marcel! murret Josiane med blikket naglet til stekepannen og arbeidets siste etappe.

Han rygget uvillig, satte seg foran kuverten som var plassert oppå en brikke av hvit lin. Et glass nypresset appelsinjuice, en flakong med vitaminer «seksti år og oppover», en liten lakkert kinesisk skål med en skje kastanjepollen utgjorde en fullkommen start på dagen. Marcel ble våt i øynene.

– For en omsorg, for en omtanke, for et raffinement! Men det beste av alt er den kjærligheten du gir meg, Nurket. Uten den hadde ikke Marcel vært annet enn en tom kalebass. Uten kjærlighet blir ingen noe som helst. Kjærligheten er en utrolig kraft, men de aller fleste går den hus forbi. De interesserer seg heller for penger, stakkars! Men han som dyrker kjærligheten, hverdagslivets ydmyke kjærlighet, kjærlighet uten forstillelse, blir blidere, flinkere, gladere, rikere!

– Snakker du på vers også nå? spurte Josiane og plasserte en stor tallerken på den hvite linbrikken. – Har du tenkt å skrive heksameter og sonetter, kanskje?

– Det er lykken, Nurket! Jeg blir så poetisk, så frydefull, ja, vakker til og med. Synes du ikke at jeg er vakker? Kvinnene snur seg etter meg på gata, spiser meg med blikket. Og jeg flørter tilbake, uten ett ord, men jeg fryder meg, fryder meg noe så vanvittig.

– De snur seg etter deg fordi du går rundt og snakker med deg selv!

– Nei, Nurket, det er ikke derfor! Det er all den kjærligheten jeg får som gjør meg til en skinnende stjerne. De vil varme seg på meg. Se her: Jeg er blitt både vakrere og yngre etter at vi flyttet sammen, jeg stråler, jeg får til og med flere muskler!

Han slo seg over brystet, trakk inn magen og klistret seg inntil stolryggen med en grimase.

– Hallo! Hallo, Marcel Grobz! Nå må du ikke bli så altfor sentimental! Se å få i deg appelsinjuicen, ellers fordamper vitaminene, og da blir du nødt til å sluke lufta i stedet.

– Jeg mener det, Nurket! Jeg er lykkelig! Jeg er nesten sikker på at jeg kunne ha tatt til vingene hvis jeg ikke holdt meg igjen!

Han bandt en stor serviett rundt halsen for å beskytte den hvite skjorta og fortsatte å snakke med munnen full:

– Hvordan har arvingen det? Sov han i natt?

– Han våkna ved åttetida, jeg skifta på ham, matet ham og så, vips, tilbake til sengs. Han sover ennå, og det kommer ikke på tale at du går inn og vekker ham!

– Bare et lite, lett kyss ytterst på høyre fot, ba Marcel.

– Jeg kjenner deg, du kommer til å åpne kjeften på vidt gap og sluke ham hel.

– Han elsker det. Han kurrer av glede på stellebordet. Jeg skiftet på ham tre ganger i går. Smurte godt inn med salve. Den gutten har noen baller, du! Enorme! Min sønn kommer til å bli en sulten ulv, et spyd fra Bengal, en armbrøst med profilerte vingespisser; han kommer til å skyte jentene rett inn i hjerteroten, og andre steder også!

Han brast i latter, gned seg i hendene ved tanken på den herlige frodigheten som ventet.

– Ja, men for øyeblikket sover han, og du skal på kontoret.

– En lørdag, tenk deg det! Be om møte i grålysninga en lørdag!

– Klokka er tolv! Kaller du det grålysning?

– Har vi sovet så lenge?

– Du har sovet så lenge!

– Det var virkelig hyggelig i går med René og Ginette! Og jøss, som vi drakk! Og Junior, stille og snill som et lam! Nei, Nurket, jeg må få kysse ham før jeg går.

Marcel Grobz rynket ansiktet i bevende bønnfallelse, holdt hendene foldet opp foran seg, mimet en glødende konfirmant, men Josiane Lambert forble urokkelig.

– Barn trenger å sove. Særlig når de er sju måneder!

– Men han ser jo ut som om han er tolv måneder mer! Han har fire tenner, og når jeg snakker, så forstår han alt. Her om dagen satt jeg og funderte over dette med å sette opp en ny fabrikk i Kina, snakka høyt med meg selv, trodde jo at han var fullt opptatt med å leke med føttene sine – har du sett hvordan han drar i føttene, jeg er sikker på at han holder på å lære å telle! – vel, plutselig så han opp med det lille, elskede trynet sitt og sa ja. To ganger etter hverandre! Det er sant, Nurket, han sa: «Ja, gjør det, ikke vent!» Jeg trodde jeg så syner.

– Du så syner, Marcel Grobz. Du holder på å miste vettet.

– Jeg tror til og med at han sa «go, daddy, go!», for han snakker engelsk også. Visste du det?

– Sju måneder gammel!

– Absolutt!

– Fordi du spiller «Lær deg selv engelsk» når han sover? Tror du virkelig det der fungerer? Jeg begynner snart å bekymre meg for deg, Marcel, bekymre meg skikkelig.

Hver kveld når han skulle legge sin sønn, satte Marcel Grobz inn en CD for å lære engelsk. Han hadde kjøpt den i barneavdelingen hos WH Smith i rue de Rivoli. Han la seg på teppet ved siden av vuggen, sparket av seg skoene, skjøv en pute under hodet og gjentok setningene fra leksjon 1 ut i halvmørket. My name is Marcel, what’s your name? I live in Paris, where do you live? I have a wife … Well, nearly a wife, rettet han. Den myke, kvinnelige, engelske stemmen dysset ham i søvn. Og han kom aldri lenger enn til første leksjon.

– Ok, han snakker ikke akkurat flytende, men han sier da noen ord. Jeg hørte helt tydelig at han sa: «go-Da-ddy-go!» Jeg sverger! Jeg lover! Jeg legger hånda i ilden om du vil!

– Trekk hånda ut igjen! Liker du å bli brent, eller? Ta deg sammen, Marcel! Sønnen din er normal, helt normal, og det betyr ikke at han ikke er veldig vakker, veldig oppvakt, veldig intelligent. Men du behøver ikke å gjøre ham til en flerspråklig bisnessman og keiser av Kina. Skal han snart bli medlem av bedriftsstyret også, kanskje?

– Jeg sier ikke annet enn det jeg ser og det jeg hører. Jeg lyver ikke. Du tror meg ikke, ok, det er din fulle rett, men den dagen han sier «Hello, mummy, how are you?» eller det samme på kinesisk – for han skal selvfølgelig også lære kinesisk – så må du ikke besvime! For nå vet du det!

Og så stakk han en brødbit med smør ned i det stekte egget, skrapte den over tallerkenen og gjorde alt til grøt.

Josiane sto med ryggen til, men hun så på ham i speilbildet i vinduet. Han var lykkelig, slukte brødbitene, veivet som Tarzan selv med armene i lufta, smilte, satt urørlig et øyeblikk, sluttet å tygge, lyttet etter lyder fra sønnens rom. Trakk pusten og fortsatte tyggingen. Hun kunne ikke la være å smile, hun heller. Marcel senior og Marcel junior, de to kommer til å bli skikkelige kumpaner. Hun måtte innrømme at Junior hadde hodet fullstappa av grå celler og at han lærte fort. Han var sju måneder gammel og satt rett i barnestolen og pekte alltid befalende på det han ønsket seg. Nektet hun å gi ham det, så rynket han brynene og rettet blikket skarpt som en scud mot henne. Han lyttet med hodet på skakke og nikket når hun snakket i telefonen. Noen ganger kunne det se ut som om han ville si noe, men så ble han sint, akkurat som om han ikke fant ordene. En dag hadde han til og med knipset med fingrene! Hun visste ikke mye om spedbarns normale utvikling, men hun skjønte at Junior antakeligvis var veldig tidlig ute. Men å tillegge ham kunnskap om farens forretninger av den grunn, var likevel et steg hun nektet å ta. Junior skulle få vokse med gjengs hastighet. Jeg nekter å gjøre ham til en gullmedaljevinner eller en hoven blære. Han skal få klaske i grøten, kline med søla, stå med rumpa i været, så jeg kan degge og dulle med ham og vaske ham ren. Jeg har venta altfor lenge til å slippe ham ut til de store barna i bare bleier.

Livet hadde gitt Josiane to menn, en stor og en liten, to menn som sammen broderte hennes lykke med bitte små, tette sting. Og hun ønsket ikke å rette på den minste ting. Livet ellers hadde ikke vært særlig spandabelt. Nå hadde hun endelig trukket et godt kort, og ingen skulle få ta fra henne noe som helst, hun sto klar til å knuse det minste frø for å presse ut all saften. Nå er det min tur til å få ræva dekket av medaljer. Jeg har krav på min del av lykken, jeg også! Jeg skal ha tilbake for alt det andre! Og ikke noe juks! Den tida er over da jeg svelget ulykke på ulykke på ulykke! Den tida er over da jeg, en stakkars liten sekretær, gjorde tjeneste som odalisk for Marcel, sjef og eier av møbelkjeden Casamia, milliardær på pryd og pynt til hjemmet: tepper, lamper, artige artikler. Marcel hadde opphøyd henne til å bli kvinnen i hans liv og støtt fra seg sin heslige hustru, Henriette langnese! Slutt på den historien! Begynnelsen på min lykke!

Josiane hadde sett at Henriette lusket rundt i strøket og gjemte seg ved hjørnet for ikke å bli oppdaget. Med den kakehatten hun bar på hodet, var det små sjanser for at ingen la merke til henne. Vil man leke privatdetektiv, må man tåle å buste seg til på håret, ellers blir man blottlagt på null komma niks. Ikke noen vits i å late som om hun bare kom for et ærend hos Hédiard for å fylle magen med delikatessen. Én gang, ok, men ikke to eller tre. Nei, det fantes ingen rimelig forklaring på at den lange staka med strikkepinner til knær hadde noe å gjøre i dette strøket. Josiane grøsset. Hun lusker og lusker; det er noe hun leter etter. En anledning. Hun vil sette flaskehals på skilsmissen. Hun nekter å gi fra seg en millimeter. Trusler meg her og trusler meg der. Fare! Fare på ferde! Fram med det røde flagget, grublet Josiane. Til nå hadde hun alltid bare rotet seg borti folk som ikke gjorde annet enn å helle bøttevis av ulykke over hodet på henne; nå når hun endelig var i havn hadde hun ikke tenkt å la seg plyndre eller bløffe. Pass deg! sang en gammel stemme som hun kjente så godt. Pass deg! Hold nøye øye med alt som beveger seg og alt som lukter av svin.

Telefonen ringte og trakk henne ut av grublingen. Hun rakte armen ut og tok den.

− Hallo, sa hun, ennå påvirket av sine mørke tanker.

Det var Joséphine, Henriette Grobz’ yngste datter.

− Vil De snakke med Marcel? spurte hun tørt.

Hun ga røret til sin mann.

Når man gifter seg med en mann på den alderen, blir man nødt til å godta at han har bagasje med på lasset. Og Marcel hadde hele serien, fra pilleeske til skipskiste. Henriette, Iris, Joséphine, Hortense, Zoé hadde vært familie for ham så lenge at det var umulig å radere dem ut bare med et raskt slag med støvkluten. Skjønt hun manglet ikke på lyst.

Marcel tørket seg om munnen, reiste seg for å ta telefonen. Josiane foretrakk å forlate kjøkkenet. Hun gikk ut i vaskerommet for å ordne tøyet i kurven. Skille det hvite fra fargetøyet. Det gjorde henne godt å konsentrere seg om husarbeid. Først Henriette, så Joséphine. Hvem ville nestemann være? Lille Hortense? Hun som fikk enhver mann til å gå på hendene?

− Det var Jo, sa Marcel i døren. − Det er skjedd noe helt uvanlig, hennes mann Antoine …

− Han som ble slukt av en krokodille?

− Zoé, datteren hennes, har fått postkort fra ham, postet i Kenya for en måned siden. Mannen lever!

− Og hva har det med deg å gjøre?

− Jeg traff Antoines elskerinne, en viss Mylène, i juni for å gi henne noen råd om det å drive forretninger i Kina. Hun ville begynne i kosmetikkbransjen, hun hadde en kinesisk investor og trengte praktisk informasjon. Vi snakket sammen i en time, etter det har jeg ikke sett noe mer til henne.

− Er du sikker?

Det blinket i Marcels øyne. Han likte å gjøre Josiane sjalu, det ga ham alltid en følelse av ungdom og styrke.

− Helt sikker.

− Og nå ber Joséphine deg om den damas adresse?

− Akkurat. Jeg har den et eller annet sted på kontoret.

Han tok en kort pause og skrapte med fingeren på dørkarmen.

− Vi kunne kanskje invitere henne en kveld, jeg har alltid likt den ungen.

− Unge? Hun er eldre enn meg!

− Å, nå overdriver du! Et år eller to, kanskje.

− Et år eller to er faktisk eldre, hvis du ikke teller baklengs, da! kom det kvikt fra Josiane.

− Jeg har kjent henne fra hun var liten, Nurket. Fra hun gikk med musefletter og lekte med Diabolo! Jeg har sett jenta vokse opp.

− Du har rett! Jeg føler meg bare så nervøs i dag. Jeg vet ikke hvorfor. Vi har det for godt, Marcel, vi har det for godt. Jeg har følelsen av at det snart kommer en gammel, svart ravn flygende full av ulykke, som skriker og stinker.

− For noe tull, vi har da ikke rana noe fra noen! Det er da bare rettferdig at vi også får vår del av kaka!

− Og når ble livet rettferdig, hva? Når ble livet moralsk? Hvor har du lest det?

Hun la hånden på Marcels hode og klødde ham på skallen. Han prustet lekent under kjærtegnet.

− Mer kjærlighet, Nurket, mer… Jeg elsker deg så høyt, jeg kunne gi fra meg den venstre testikkelen for deg.

− Ikke den høyre?

− Den venstre for deg, den høyre for Junior.

Iris strakte armen ut for å få tak i speilet; hånden følte seg fram på nattbordet, men fant det ikke. Hun satte seg irritert opp i sengen. Noen hadde fjernet det. Noen hadde vært redd for at hun skulle knuse det og skjære seg i en blodåre. Hvem tror de egentlig at jeg er? En gærning som har tenkt å kutte seg selv i småbiter. Og dessuten, hvorfor skulle jeg ikke ha lov til å gjøre slutt? Hvorfor skulle noen frata meg den rettigheten? Se på dette livet, da! Ferdig i en alder av førtisju og et halvt! Dype rynker, magert elastin, fettvev som trenger inn og herjer uten at du legger merke til det. Spiser seg vei over hele kroppen til det ikke er annet enn en slapp, kraftløs masse igjen av deg. Underlegger seg alt uten å nøle. Jeg ser det hver dag. Jeg tar det lille speilet og inspiserer huden bak kneet, spionerer på fettansamlingen som fryder seg forslukent. Blir jeg liggende her, kommer jeg aldri til å bli kvitt det. Jeg holder på å råtne. Huden er grå som stearinen fra et sakristilys. Jeg kan se det i legenes blikk. De ser ikke på meg. De snakker til meg som til et måleglass. Jeg er ikke en kvinne, jeg er en laboratoriekolbe.

Hun grep et glass og slo det mot veggen.

– Jeg vil se meg selv! ropte hun. – Jeg vil se meg selv! Gi meg speilet!

Speilet var hennes beste venn og verste fiende. Det avslørte de blå øynenes dype, fuktige, omskiftelige lys, eller det avslørte en truende rynke. Når hun holdt det mot vinduet, kunne speilet gi henne glans og gjøre henne yngre. Når hun holdt det mot veggen, ble hun ti år eldre.

– Speilet mitt! buldret hun og slo knyttnevene ned i madrassen. – Speilet mitt! Ellers skjærer jeg av meg halsen! Jeg er ikke syk, jeg er ikke gal, jeg har blitt sviktet av søsteren min! Det finnes ikke behandling for den slags sykdom!

Hun grep suppeskjeen som hun brukte til hostesaften, gned den med en flik av lakenet og snudde den for å speile seg. Det eneste hun kunne skimte var et deformert ansikt, så deformert at det så ut som om hun var blitt bitt av en humlesverm. Hun kastet skjeen mot veggen.

Hva har egentlig skjedd? Hvorfor er jeg så alene? Uten venner, mann, barn? Totalt adskilt fra resten av verden?

Eksisterer jeg egentlig fremdeles?

Man er ingen når man er alene. Hun husket Carmen, men feide vekk bildet, for Carmen kunne man ikke egentlig regne med, hun har jo alltid hjulpet meg. Og dessuten kjeder hun meg. Trofasthet kjeder meg, godhet tynger, stillhet sprenger ørene mine. Jeg må ha støy, høylytt latter, champagne, rosa lampeskjermer, menn med begjærlige blikk, venners sladder. Bérengère har ikke besøkt meg én eneste gang. Hun har dårlig samvittighet, tier sikkert når folk snakker stygt om meg under en eller annen parisisk middag, tier helt til hun ikke greier å holde seg lenger, og da gir hun etter og roper: «Nei, nå er dere slemme! Iris fortjener ikke å råtne bort på en klinikk bare fordi hun var litt uforsiktig.» Og så bryter de andre ut i samstemt stakkato: «Uforsiktig? Nei, nå må du gi deg! Uærlig, mener du! Rett og slett uærlig!» Og så er Bérengère befridd fra all lojalitet til meg og kan kaste seg ut og boltre seg i sladderen, forsluken og glødende mens hun nyter hvert eneste ord: «Ja ja, det var kanskje ikke særlig pent det hun gjorde. Ikke pent i det hele tatt!» Og så får hun innpass i flokken der kampfellene tillegger den fraværende en ny defekt. «Bare la henne ha det så godt!» konkluderer den skarpeste. «Nå blir hun i hvert fall nødt til å plukke av seg arrogansen. Hun er jo ingen lenger.» Slutt på begravelsesoratoriet, valg av nytt offer.

De tar vel ikke helt feil, innrømmet Iris for seg selv og lot blikket vandre rundt i det hvite værelset, ned mot de hvite sengeklærne og bort til de hvite persiennene. Hvem er jeg egentlig? Ingen. Jeg har overhodet ingen konsistens. Mislykket i alt. Ja, jeg kan rett og slett brukes som selve definisjonen på ordet mislykket. «Mislykket, adj., se: Iris Dupin.» Kanskje jeg burde ta tilbake pikenavnet mitt; jeg kommer helt sikkert ikke til å være gift veldig mye lenger. Joséphine knabber jo alt. Boka mi, mannen min, sønnen min, pengene mine.

Kan man leve helt avskåret fra familie, venner, mann, barn? Fra seg selv. Jeg holder på å bli ren ånd. Jeg er på vei inn i det totale intet. Snart oppdager jeg vel at jeg egentlig aldri har hatt noen konsistens. At jeg aldri har vært annet enn et ytre.

Før eksisterte jeg fordi de andre så på meg, tilla meg tanker, evner, karaktertrekk, eleganse. Før eksisterte jeg fordi jeg var Philippe Dupins kone, fordi jeg hadde Philippe Dupins Visakort, Philippe Dupins adressebok. Folk fryktet meg, respekterte meg, overøste meg med hyklerske komplimenter. Jeg imponerte Bérengère, tok pusten fra min mor. Jeg var vellykket.

Hun kastet hodet bakover og brast i en hissig latter. Lykken er ussel når du ikke har skapt den selv, når du ikke selv har bygget den stein på stein! Så snart den forsvinner, kan du like godt sette deg rett ned på gata og rekke ut hånden!

En kveld for ikke veldig lenge siden, før hun ble syk, den gang da Iris pleide å komme hjem med armene fulle av pakker, en kveld da hun løp for å få tak i en drosje, hadde hun møtt på en tigger som satt på knærne med senket blikk, nakken bøyd. Han sa takk med lav stemme for hver mynt som falt ned i begeret. Det var selvfølgelig ikke den første tiggeren hun så i sitt liv, men uten at hun skjønte hvorfor, hadde han gjort dypt inntrykk på henne. Hun snudde seg vekk, økte farten. Hadde ikke tid til barmhjertighet, måtte ikke miste drosjen, de skulle ut i kveld, hun trengte tid til å ta et bad, velge kjole blant de flere titalls antrekkene på kleshengerne, ordne frisyren, sminke seg, gjøre seg i stand. Da hun kom hjem, hadde hun fortalt det til Carmen. Jeg kommer vel aldri til å bli sånn som den tiggeren? Jeg kommer vel aldri til å bli fattig? Carmen hadde bedyret at det ville aldri kunne skje, for hun, Carmen, var selv villig til å sjaue til det ytterste med rengjøring og husarbeid for at Iris Dupin skulle fortsette å stråle. Hun hadde trodd henne. Hun hadde lagt skjønnhetsmasken med humlevoks i tykt lag over ansiktet, glidd langsomt ned i det varme badevannet og lukket øynene.

Men egentlig er jeg blitt en form for uteligger, tenkte hun og løftet på dynen på jakt etter speilet. Kanskje jeg glemte å legge det tilbake i går, kanskje det er her et sted, inni en av foldene.

Speilet mitt! Speilet mitt, jeg vil se meg selv, få bekreftelse på at jeg eksisterer, at jeg ikke har forduftet! At jeg fremdeles har et minimum av tiltrekningskraft!

Kveldsmedisinen begynte å virke. Hun snakket over seg ennå en kort stund, så sin far lese avisen på sengekanten hennes, sin mor som sjekket at nålene satt riktig i hatten, Philippe som førte henne i lang, hvit kjole opp midtgangen i kirken. Jeg har aldri elsket ham. Jeg har aldri elsket noen; det eneste jeg vil er at andre skal elske meg. Stakkars jente! Stakkars, ynkelige jente! Men en dag kommer prinsen, en dag kommer prinsen. Gabor. Det var han som var prinsen. Gabor Minar, filmregissøren som alle tilber. Han som kaster så stor glans at det eneste man vil er å søke ly under lyskasteren hans. Jeg var klar til å reise fra alt for ham: mann, barn, Paris. Gabor Minar … Nå spyttet hun ut navnet hans som en forbannelse. Jeg elsket ham ikke da han var fattig og ukjent, jeg kastet meg over ham da han ble berømt. Jeg trenger andres underskrift. Selv for å elske. Herregud, for en miserabel kjærlighet.

Iris var intelligent, og dette økte opplevelsen av ulykke. Hun kunne være veldig urettferdig i øyeblikk av sinne, men som oftest kom hun raskt til fornuft, og da forbannet hun seg selv. Forbannet feigheten og lettsindigheten. Jeg fikk alt i gave da jeg ble født, men jeg har ikke brukt det til noe. Har bare nøyd meg med å flyte på bøljan den blå.

Hadde hun bare hatt en smule selvrespekt! Da kunne dette nådeløse klarsynet som av og til gjorde henne mørkere til sinns enn hun egentlig var, ha hjulpet henne til å rette på tingene og oppleve en aldri så liten tilfredsstillelse. Men selvrespekt lærer man ikke bare ved å uttale ordet. Det krever anstrengelse og hardt arbeid, og bare tanken på noe sånt fikk Iris til å rynke på nesen i avsky. Og dessuten har jeg ikke tid, erklærte hun jordnært. Man begynner ikke livet på nytt i en alder av førtisju og et halvt. Man lapper, man bøter, man flikker, men man begynner ikke på nytt.

Nei, tenkte hun og følte søvnen snike seg inn og ta makten fra henne mens hun kjempet for å stå imot, jeg må skaffe meg en ny mann! Og det på røde rappen! Rikere, sterkere, større enn Philippe. En gigantisk mann. Som kan overvelde meg, imponere meg, som jeg kan sette meg på knærne for som en liten pike. Som tar hånd om livet mitt og gir meg en ny rolle i verdens gang. Med penger, bekjentskaper, middager på byen. Jeg er jo ganske pen ennå. Med en gang jeg kommer ut herfra, skal jeg bli den underskjønne Iris jeg en gang var.

Den første positive tanken siden jeg ble låst inne her, mumlet hun og trakk dynen opp til haken. Kanskje jeg holder på å bli frisk?

På søndag ringte Luca. Joséphine hadde lagt igjen tre beskjeder på mobilsvareren hans dagen før. Uten noe svar. Det der er ikke noe godt tegn, hadde hun tenkt mens hun slo fingeren lett mot tennene. Hun hadde også ringt Marcel Grobz for å be om Mylènes adresse. Hun var nødt til å snakke med henne. Høre om hun også hadde fått kort fra Antoine. Om hun visste hvor han var, hva han drev med, om han faktisk levde. Jeg kan ikke tro det, jeg kan ikke tro det, gjentok Joséphine. Brevet i pakken beskrev en forferdelig død. Det var en ren kondolanse, ikke en beretning om ny oppstandelse.

Det siste postkortet hadde gjort henne så forfjamset at hun omtrent hadde glemt overfallet. De to hendelsene surret om hverandre i hodet på henne, så hun var både ør og engstelig. Hun greide ikke å svare Zoé, som stilte hundrevis av spørsmål, planla gjenforeningen og nye prosjekter og gledet seg så voldsomt til at faren snart skulle komme tilbake at hun omtrent ikke kunne stå på beina. Hun minnet om en frenetisk cancan-danserinne med barnekrøller.

De satt og spiste frokost da telefonen ringte.

– Joséphine, det er Luca.

– Luca! Hvor har De vært? Jeg prøvde å ringe mange ganger i går.

– Ja, jeg kunne ikke ringe tilbake. Har De tid i ettermiddag? Vi kunne gå en tur rundt tjernet.

Joséphine tenkte fort. Zoé skulle på kino med en klassevenninne, hun hadde altså fri i tre timer.

– Klokken 15 ved robåtene, foreslo hun.

– Ok, jeg kommer dit.

Han la på uten et ord. Joséphine ble stående med røret i hånden og fikk tid til å konstatere at hun følte seg trist. Så kort han hadde vært. Ikke en millimeter ømhet i stemmen. Hun kjente tårene trenge seg fram; hun knep øynene hardt sammen for å forhindre et større utbrudd.

– Er det noe galt, mamma?

Zoé så bekymret på henne.

– Det var Luca. Jeg tror det må ha skjedd noe med broren hans. Vittorio.

– Å … kom det fra Zoé, tydelig lettet over at det dreide seg om et menneske hun ikke kjente.

– Vil du ha en skive til?

– Ja takk, mamma.

Joséphine reiste seg, skar en skive av brødet og la den i brødristeren.

– Med honning?

Hun tvang på seg en livlig stemme for at Zoé ikke skulle legge merke til uroen. Hjertet var helt tomt. Dette forholdet til Luca gir meg faktisk en ganske elendig glede; jeg rasker til meg litt lykke her, litt lyst der. Jeg trenger inn i ham som en annen innbruddstyv, og han lukker øynene, later som om han ikke ser, lar meg robbe og rane som jeg vil. Jeg elsker ham mot hans vilje.

– Den gode honningen til Hortense?

Joséphine nikket.

– Hun kommer ikke til å like at vi spiser av den når hun ikke er her.

– Du har vel ikke tenkt å spise opp alt?

– Man vet aldri, svarte Zoé med et grådig smil. – Den er helt ny. Hvor har du kjøpt den?

– På markedet. Kjøpmannen sa at den skal varmes opp i vannbad før man åpner den første gang, da mykner den uten å bli geléaktig når den blir kald.

Zoés fryd ved honningseremonien feide tanken på samtalen med Luca til side, og hun følte seg roligere.

– Du er så søt, smilte Joséphine og bustet til Zoés hår. − Du burde gre deg, ellers får du bare floker.

– Jeg skulle ønske jeg var en koala. De behøver ikke gre seg.

– Rett deg opp i ryggen.

– Livet er så innmari vanskelig når man ikke er en koala! sukket Zoé og rettet seg opp. – Når kommer egentlig Hortense hjem?

– Jeg vet ikke.

– Og Gary, når kommer han?

– Har ikke peiling, lille venn.

– Shirley, da? Har du hørt fra henne i det siste?

– Jeg ringte i går, men fikk ikke noe svar. Hun har sikkert reist et sted for helgen.

– Jeg savner dem. Du, mamma, vi har ikke akkurat en stor familie.

– Nei, det er sant, på det området er vi ganske fattige, svarte Joséphine spøkefullt.

– Men Henriette, da? Kan dere ikke bli venner igjen? Så får vi i hvert fall én bestemor. Selv om vi ikke får lov til å kalle henne det!

Alle kalte Henriette ved fornavn; hun nektet å hete mormor eller bestemor.

Zoé hadde lagt vekt på ordet «én». Antoine hadde heller ikke familie. Han var enebarn, og foreldrene var døde for lenge siden. Han hadde hatt en uoverenskomst med onklene, tantene, fetterne og kusinene, og hadde ikke truffet noen av dem siden.

– Du har én onkel og én fetter, det er da ikke så verst.

– Det er lite. Jentene i klassen har ordentlige familier.

– Savner du Henriette?

– Det forkommer.

– Det heter ikke «forkommer», det heter «forekommer», lille venn.

Zoé nikket, men gjentok ikke ordet. Hva tenker hun på, stusset Joséphine og tittet bort på henne. Ansiktsuttrykket var så alvorlig. Hun grublet. Kroppen vernet om en tanke som hun utdypet i stillhet med haken i hendene og pannen egenrådig lysende. Joséphine fulgte utviklingen i datterens refleksjon; hun hadde stor respekt for Zoés møte med seg selv. Blikket ble mørkt, så lyst, øyenbrynene trakk seg sammen og rettet seg ut. Endelig så hun rett bort på sin mor og spurte forsiktig:

– Mamma, synes du jeg likner en mann?

– Nei, slett ikke. Hvorfor spør du om det?

– Er jeg ikke litt bred over skuldrene?

– Nei! Hvor har du det fra?

– Jeg har kjøpt Elle. Alle jentene i klassen leser Elle.

– Ja, og hva så?

– Ingen burde lese Elle. Jentene der er bare altfor pene. Jeg kommer aldri til å bli sånn.

Hun snakket med munnen full av sin fjerde brødskive.

– Jeg synes i hvert fall du er pen, og ikke for bred over skuldrene.

– Du ja, selvsagt. Du er jo moren min. Alle mødre synes at døtrene deres er pene.

Det gjorde vel Henriette også da du var liten.

– Nei, ikke egentlig. Hun sa at jeg ikke var pen, men at hvis man konsentrerte seg nøye, så kunne man kanskje se at jeg var interessant.

– Hvordan var du da du var liten?

– Stygg som en loppe som skjeler.

– Hadde du draget på guttene?

– Nei, ikke egentlig.

– Så hva gjorde du da du traff pappa?

– Han syntes kanskje jeg var interessant.

– Ja, pappa har øye for tingene, han! Når tror du han kommer?

– Jeg aner ikke, lille venn. Har du lekser til mandag?

Zoé nikket.

– Bli ferdig med dem før du går på kino, etterpå kommer du ikke til å orke.

– Kan vi ikke se en DVD sammen i kveld?

– To filmer på én dag?

– Ja, men hvis vi velger et mesterverk, så blir det ikke helt det samme, da blir det mer for allmenndannelsen. Jeg skal bli filmregissør når jeg blir stor. Jeg skal lage film av De elendige.

– Du snakker mye om De elendige for tiden.

– Den er så skjønn. Jeg får tårer i øynene bare jeg tenker på Cosette med bøtta og dukken. Og så treffer hun Marius, og så blir de forelsket, og alt ordner seg. Etter det har hun aldri mer følelsen av å ha hull i hjertet.

Hva gjør man når kjærligheten lager hull i hjertet, så stort hull at det virker som om en bombe har sprengt der, så enormt at man kan se himmelen gjennom det? tenkte Joséphine da hun gikk for å møte Luca. Hvem kan fortelle meg hva han egentlig føler for meg? Jeg våger ikke å si «Jeg elsker Dem», jeg er redd ordet er for stort. Jeg vet at «Jeg elsker Dem» også innebærer «Elsker De meg?», og det spørsmålet våger jeg i hvert fall ikke stille, da kommer han sikkert bare til å trekke hendene mine rett ut av lomma på dyffelcoaten. Er alle andre like engstelige, like pint og plaget når de er forelsket?

Han satt på en benk ved robåtene med hendene i lomma, beina strukket rett ut, den store nesen som trakk ham ned mot jorden og det brune håret i en lugg over ansiktet. Hun stoppet og så på ham før hun nærmet seg. Problemet er at jeg ikke greier å være lett til sinns når jeg er forelsket. Jeg skulle ønske jeg var i stand til å kaste meg om halsen på ham, men jeg er så redd for å skremme ham at jeg heller anlegger et underdanig uttrykk for å motta et kyss. Jeg elsker ham i skjul. Når han ser på meg, når han søker etter blikket mitt, forsøker jeg å vise at jeg er i samme humør som ham. Jeg gjør alt for å være akkurat den forelskede kvinnen han vil at jeg skal være. Jeg holder gløden under kontroll, behersker meg så snart han nærmer seg. Nei, dette ante De vel ikke, Luca Giambelli. De tror bare jeg er en blyg liten mus, men De ville ha fått tredjegrads brannskader hvis De hadde kunnet legge hånden på den lidenskapen som egentlig koker i meg. Jeg liker å ha denne rollen: virke beroligende, få Dem til å smile, gjøre Dem begeistret. Jeg kler meg ut som omsorgsfull og overbærende sykepleier og samler opp de smulene De er god nok til å legge igjen til meg, og så pakker jeg dem sammen i takknemlighet og gjør dem til tjukke brødskiver. Vi har kjent hverandre i et helt år, og jeg vet ikke mer om Dem i dag enn det De mumlet første gang vi var ute sammen. I kjærligheten er De som en mann blottet for appetitt.

Han la merke til henne. Reiste seg. Kysset henne lett, nesten broderlig på kinnet. Joséphine trakk seg sammen, følte øyeblikkelig den vage smerten dette kysset skapte. Nei, i dag skal jeg snakke med ham, bestemte hun plutselig, med et mot typisk for svært forsiktige mennesker. Jeg skal fortelle ham om problemene mine. Hva er vitsen med å ha en kjæreste hvis man er nødt til å skjule all sin sorg og angst?

– Hvordan har De det, Joséphine?

– Jeg kunne hatt det bedre.

Kom igjen, tenkte hun, svar ordentlig, vær naturlig, fortell om overfallet, fortell om postkortet.

– Jeg har hatt to forferdelige dager, fortsatte han. – Min bror forsvant fredag ettermiddag, akkurat da vi to skulle møtes i den kafeen jeg ikke kan fordra, men som De liker så godt.

Han snudde seg mot henne og smilte spøkefullt.

– Han hadde avtale med legen som hjelper ham med å kontrollere harmen, men han kom ikke til avtalen. Vi lette overalt. Han dukket opp først i morges. I en forferdelig tilstand. Jeg frykter det verste. Jeg beklager at jeg ikke kunne komme.

Han tok Joséphines hånd, det rørte henne å kjenne de lange, varme, tørre fingrene. Hun la kinnet inntil ermet på dyffelcoaten. Hun gned seg inntil som for å si at det ikke gjorde noe, jeg tilgir.

– Jeg ventet en god stund, og så gikk jeg hjem og spiste middag sammen med Zoé. Jeg skjønte at det sikkert var skjedd noe med … med Vittorio.

Det kjentes unaturlig å bruke fornavnet på en mann hun ikke kjente og som til og med hatet henne. Det ga liksom en følelse av falsk nærhet. Hvorfor hater han meg? Jeg har jo ikke gjort ham noe.

– Jeg var hjemme da han kom i dag tidlig. Hadde sittet hele dagen og hele kvelden i går på sofaen og ventet. Han så rett på meg som om han ikke kjente meg. Totalt forvirret. Så gikk han inn i dusjen, uten ett ord. Jeg greide å få ham til å ta en sovepille, det var så vidt han kunne stå på beina.

Han klemte Joséphine i hånden for å understreke hvor fortvilet og redd han hadde vært.

– Jeg er skikkelig bekymret, jeg aner ikke hva jeg kan gjøre.

To tynne, unge kvinner på joggetur stoppet like foran dem. De holdt seg andpustne i siden og så på klokken, sikkert for å regne ut hvor lang tid de hadde igjen å løpe. Den ene sa opphisset:

– Så da spurte jeg ham rett ut: Hva er det egentlig du vil? Og han sa … vet du hva han våget å svare: at du slutter å mobbe meg! Mobbe? Jeg? Herregud! Ja, tenk jeg tror snart at jeg slutter. Jeg orker ikke mer! Hva venter han seg egentlig? At jeg skal være en slags geisha som nesegrus serverer lekre småretter, og så sprike med beina når det passer ham? Heller være alene, da blir det i hvert fall fred, og mye mindre komplisert.

Hun krysset armene stramt rundt brystet som tegn på at hun hadde tatt en avgjørelse; to store, oppgitte øyne lyste av sinne. Venninnen nikket og snufset og gjorde tegn om at de måtte løpe videre.

Luca så på dem idet de forsvant.

– Jeg er visst ikke den eneste som har problemer!

Nå er det på tide å fortelle ham hva som er skjedd, tenkte Joséphine.

– Jeg også … Jeg har også problemer.

Luca hevet forundret et øyenbryn.

– Jeg har opplevd noe veldig ubehagelig og noe veldig overraskende, opplyste hun med en stemme som hun håpet var munter. − Hva vil du høre først?

En svart labrador kom løpende og hev seg i vannet. Luca flyttet blikket for å se den hoppe. Vannet var dekket av urenheter, sirkler spredte seg på overflaten. Dyret hev etter pusten med kjeften på vidt gap mens den svømte. Eieren kastet ut en ball, hunden bykset fremover for å få tak i den. Pelsen skinte blank og svart, og spruten sto i kjølvannet; endene hoppet kvikt unna, raske og redde.

– For et utrolig dyr! kom det fra Luca. – Se!

Hunden kom kravlende opp. Ristet seg kraftig og la ballen ned foran eieren. Den logret og bjeffet i håp om at leken måtte fortsette. Og hvordan skal jeg greie å fortsette? tenkte Joséphine og så bort på ballen som igjen for gjennom luften mot vannet og hunden som kastet seg frydefullt etter.

– Hva var det De sa, Joséphine?

– Jeg sa at jeg har opplevd to ting, den ene brutal og den andre underlig.

Hun tvang seg til å smile for å gjøre sakene så ukomplisert som mulig.

– Jeg har fått et postkort fra Antoine … eh, min mann …

– Jeg trodde han var …

Han våget ikke uttale ordet, og Joséphine hvisket det for ham:

– Død?

– Ja, De har jo sagt at …

– Det trodde jeg også.

– Det var merkelig.

Joséphine ventet at han ville bli overrasket, komme med et spørsmål, et forslag, en eller annen form for kommentar, men han nøyde seg med å rynke brynene og si:

– Og hva var det andre, det brutale?

Hva? tenkte hun, jeg forteller at en død mann har skrevet et postkort, kjøpt frimerke, limt frimerket på kortet, lagt det i en postkasse, og Luca spør «Hva var det andre?».

– Jeg holdt på å bli myrdet!

– Myrdet? De, Joséphine? Det er umulig!

Og hvorfor det? Fordi jeg ikke ville bli et særlig vakkert lik? Ikke være særlig vakker som død?

– Fredag kveld, da jeg gikk hjem fra kafeen da De ikke kom, ble jeg knivstukket midt i hjertet. Her!

Hun slo seg på brystet for å understreke opplysningens dramatiske innhold, men så følte hun seg plutselig helt latterlig. Hun var overhodet ikke troverdig som voldsoffer. Han tror sikkert at jeg overdriver for å rivalisere med broren.

– Jeg skjønner ikke. Hvis De ble knivstukket, ville De jo ha vært død.

– Jeg ble reddet av en sko. Av Antoines sko.

Hun beskrev rolig og i detalj hva som var skjedd. Han lyttet med øynene rettet mot duene som flakset omkring.

– Har De vært hos politiet?

– Nei. Zoé må ikke få vite noe.

Han så skeptisk på henne.

– Ærlig talt, Joséphine! Hvis De er blitt overfalt, så må De jo si fra til politiet!

– «Hvis?» Jeg ble overfalt.

– Hva om mannen angriper et annet menneske, da kan De regnes for medansvarlig. De får et annet menneskes død på samvittigheten.

Ikke bare tok han henne ikke i armene for å trøste henne, ikke bare sa han ikke jeg er her, jeg skal passe på Dem, men han gjorde henne skyldig og tenkte på neste offer. Hun så fortvilet på ham, hva i all verden skulle til for å bevege den mannen?

– Tror De meg ikke?

– Jo da, jeg tror Dem. Men jeg vil råde Dem til å melde fra til politiet.

– De virker godt informert om sånne ting!

– Jeg har vært mye hos politiet i forbindelse med broren min. Har vært på nesten alle politistasjonene i Paris.

Hun stirret opprørt på ham. Nå snakket han om seg selv igjen. Han hadde tatt en liten omvei for å høre på henne, men nå var han tilbake til utgangspunktet og sine egne problemer. Er jeg forelsket i den mannen? Er det ham, den vidunderlige mannen? Mannen som skriver bok om tårer, han som siterer Jules Michelet: «Middelalderens mysterium, hemmeligheten i den tidens uuttømmelige tårer og dype sjel, den gang da hellige tårer fylte vakre legender og vidunderlige dikt og i en bevegelse mot himmelen endte de som gigantiske katedraler i en higen mot Herren!» Et kaldt hjerte, det hadde han. Han var en tørr rosin fra Korint. Han la armen rundt skulderen hennes, trakk henne inntil seg og mumlet med en myk, sliten stemme:

– Joséphine, jeg kan ikke ordne opp for alle mennesker. La oss ta det litt med ro, ok? Jeg har det så godt sammen med Dem. De gir meg så mye glede, latter og ømhet. Ikke la oss ødelegge det. Vær så snill!

Joséphine nikket resignert.

De spaserte rundt tjernet, møtte andre joggere, andre svømmende hunder, gutter og jenter på sine første sykler med fedre bøyd for å holde barnet på setet, en enorm, halvnaken, svart mann med majestetisk brystkasse blinkende av svette. Hun tenkte på å spørre: «Hva var det De ønsket å snakke om den kvelden da De ikke kom? Det hørtes ut som noe viktig», men hun hadde ikke lyst.

Luca la hånden på skulderen hennes og kjærtegnet henne, men egentlig ønsker den seg vekk, tenkte hun.

Den dagen løsrev en bitte liten bit av Joséphines hjerte seg seg fra Luca.