Originaltittel: The Time of my Life

© Cecelia Ahern

© Bazar Forlag AS
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Lene Sandvold Evensen

Omslagsdesign: Laura Noponen

Tilrettelegging av design: Carina Holtmon

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 978-82-8087-572-3

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Til min umistelige datter Robin

«Før var du mye … ’myere’. Du har mistet myeheten din.»

HATTEMAKEREN TIL ALICE

I FILMEN ALICE I EVENTYRLAND (2010)

KAPITTEL ÉN

Kjære Lucy Silchester,

Du har fått time mandag 30. mai 2011.

Jeg leste ikke resten. Jeg trengte ikke det, jeg visste hvem det var fra. Jeg skjønte det med en gang jeg kom hjem til den lille ettromsleiligheten min etter jobb og så det ligge der på gulvet, midt mellom utgangsdøren og kjøkkenet, på den brente delen av gulvteppet der juletreet hadde falt – og landet – for to år siden, der lysene hadde svidd av teppehårene. Teppet var gammelt og billig, nøysomt valgt ut av den gjerrige gårdeieren, i grå industriull og tilsynelatende nedtrampet av flere føtter enn de «lykkebringende» testiklene til oksemosaikken i Galleria Vittorio Emmanuele II i Milano. Det var samme typen tekstil som i kontorbygningen der jeg jobbet – et mer passende sted, der teppet ikke var ment for nakne føtter, men en evig strøm av skinnende sko på vei fra pult til kopimaskin, kopimaskin til kaffeautomat, kaffeautomat til branntrapp for en smugrøyk, ironisk nok det eneste stedet der brannalarmen ikke fungerte. Jeg hadde vært med på jakten etter det perfekte røykested. Hver gang fienden fant oss, begynte letingen etter et nytt trygt sted. Det nåværende stedet var lett å finne – hundrevis av sneiper på gulvet avslørte det, sneiper som hadde fått livet sugd ut av seg av stressa arbeidstakere før sjelene deres endte flytende rundt på innsiden av lunger, mens skallet deres ble sluppet ned på bakken, tråkket på og forlatt. Dette stedet var mer tilbedt enn noe annet i hele bygningen, mer enn kaffeautomaten, mer enn utgangsdørene klokka 18.00, og ikke minst mer enn stolen foran skrivebordet til Edna Larson – sjefen – som spiste gode hensikter slik en godteriautomat sluker penger uten å spytte ut sjokoladen du har bestilt.

Brevet lå der på det skitne, svidde gulvet. En kremfarget konvolutt der navnet mitt sto skrevet med formell svart skrift som ikke etterlot noe rom for tvil, ved siden av et emblem i gull bestående av tre sammenvevde bølger.

Livets tre spiraler. Jeg visste hva det var. Jeg hadde allerede mottatt to slike brev og hadde googlet symbolet. Jeg hadde ikke møtt opp til noen av de to timene. Jeg hadde heller ikke ringt det medfølgende telefonnummeret for å avbestille eller endre timene. Jeg hadde oversett brevene, feid dem under teppet – eller, det er det jeg ville ha gjort hvis ikke juletrelysene hadde satt fyr på det – og glemt det. Men jeg hadde ikke egentlig glemt det. Man glemmer aldri sånt som man vet at man ikke burde gjort. Det blir hengende igjen i hodet, surrende rundt som en tyv på jakt etter et nytt sted å bryte seg inn, snikende dramatisk rundt i kamuflasje før det smetter bak en stolpe så fort du snur deg rundt. Eller det blir som et kjent fjes du ikke klarer å se i en folkemengde. En evigvarende Hvor er Willy? i hver krok av bevisstheten din. Det dumme du har gjort, lurer alltid i bakgrunnen.

Det var en måned siden jeg hadde oversett brev nummer to, og nå kom dette, med en ny time og ikke ett ord om at jeg hadde uteblitt fra de to forrige. Det var akkurat som moren min; den høflige måten hun lot være å nevne mine fiaskoer på, fikk meg bare til å føle meg enda verre.

Jeg holdt den snobbete konvolutten i hjørnet, ytterst mellom tommelen og pekefingeren, og la hodet på skakke for å lese det som sto der. Katten hadde tisset på brevet. Det var egentlig ganske ironisk. Jeg klandret ham ikke. Siden det ikke var lov å ha kjæledyr i blokka der jeg bodde, hadde han ikke noen mulighet til å gå ut og gjøre sitt fornødne. For å dempe den dårlige samvittigheten min hadde jeg dekorert leiligheten med innrammede bilder av verden utenfor: gresset, havet, en postkasse, småsteiner, trafikk, en park, noen katter og Gene Kelly. Sistnevnte var bare for å tilfredsstille mine egne behov, men jeg håpet de andre ville drive bort all lengsel katten måtte ha etter å gå ut. Eller etter å puste inn frisk luft, få venner, bli forelsket. Synge og danse.

Ettersom jeg var borte fra åtte om morgenen til åtte om kvelden fem dager i uka – noen ganger kom jeg ikke hjem i det hele tatt – hadde jeg lært ham å gjøre fra seg på papir, slik at han skulle venne seg til kattedoen. Og brevet som lå på gulvet, virket sikkert forvirrende på ham. Jeg så på ham der han beveget seg usikkert rundt i rommet. Han visste at han hadde gjort noe galt. Det lå der og murret i hodet hans, det han visste at han ikke burde ha gjort.

Jeg hater katter, men jeg likte denne katten. Jeg kalte ham Herr Pan, etter Peter, den berømte unge gutten som kunne fly. Herr Pan var ikke en gutt som aldri ble eldre, og merkelig nok hadde han ikke evnen til å fly, men de lignet hverandre på en merkelig måte, og navnet kjentes riktig. Jeg hadde funnet ham pipende og fortvilet i en bakgate en kveld. Eller kanskje det var jeg som pep og var fortvilet. Hva jeg gjorde der, skal forbli min egen sak, men det regnet, jeg hadde på meg en beige trenchcoat, og etter å ha druknet savnet etter en perfekt kjæreste i tequila, gjorde jeg mitt aller beste for å lokke frem katten ved å rope «katt!» på en klar, særegen og opprørt Audrey Hepburn-aktig måte. Katten viste seg å være én dag gammel og tvekjønnet. Moren eller eieren, eller begge, hadde forlatt den der. Dyrlegen sa at katten hadde mer mannlig enn kvinnelig anatomi, men likevel føltes det som om det var jeg alene som bestemte kjønnet da jeg valgte navn. Jeg tenkte på det knuste hjertet mitt og på at jeg akkurat hadde gått glipp av en forfremmelse fordi sjefen trodde jeg var gravid – dette skjedde riktignok rett etter ferien og min årlige matorgie på størrelse med en tudorsk bankett, altså på et tidspunkt da jeg hadde lagt bak meg en grusom måned med heftige magekramper. I tillegg tenkte jeg på uteliggeren som hadde tafset på meg på toget en sen kveld, og på at mine mannlig kolleger hadde kalt meg tispe da jeg tvang igjennom min vilje på jobb en gang, og jeg landet på at katten ville få et lettere liv som hannkjønn. Men jeg tror jeg valgte feil. Noen ganger kaller jeg ham Samantha eller Mary eller noe annet feminint, og da ser han på meg med takknemlighet i blikket før han smetter oppi en av de høyhælte skoene mine med et lengselsfullt blikk mot stiletten og hele den verdenen som er blitt tatt fra ham. Men nå snakker jeg meg bort. Tilbake til brevet.

Denne gangen var jeg nødt til å møte opp. Det var ingen vei utenom. Jeg kunne ikke bare overse det; jeg hadde ikke noe ønske om å irritere avsenderen enda mer.

Men hvem var avsenderen?

Jeg holdt det våte arket i hjørnet og la hodet på skakke for å lese.

Kjære Lucy Silchester,

Du har fått time mandag 30. mai 2011. Med vennlig hilsen

Livet

Livet. Så klart.

Livet mitt trengte meg. Det hadde det vanskelig, og jeg hadde ikke viet det nok oppmerksomhet. Jeg hadde tatt blikket fra ballen, jeg hadde vært opptatt med andre ting: venners liv, jobbgreier, den forfalne og sårt trengende bilen min, sånne ting. Jeg hadde fullstendig oversett livet mitt. Og nå hadde det tatt kontakt med meg, innkalt meg til et møte, og det var bare én ting å gjøre. Jeg måtte gå dit og møte det ansikt til ansikt.

KAPITTEL TO

JEG HADDE HØRT om sånt som dette før, så jeg gjorde ikke noe stort, dramatisk nummer av det. Jeg blir som regel ikke så fryktelig opprørt av ting uansett, sånn er jeg bare. Jeg blir ikke så lett overrasket heller. Jeg tror det er fordi jeg bare regner med at hva som helst kan skje. Det høres kanskje ut som om jeg er religiøs, men jeg er ikke nødvendigvis det heller. La meg si det på en bedre måte: Jeg bare aksepterer det som skjer. Alt. Så selv om det var uvanlig, ble jeg ikke overrasket over at livet mitt skrev til meg. Men det passet meg dårlig. Jeg visste at det kom til å kreve mye oppmerksomhet i tiden fremover, og hvis det hadde falt meg lett, ville jeg aldri fått brevene i utgangspunktet.

Jeg hakket løs isen fra kjøleskapsfryseren med en kniv og dro ut en pai med den blåfrosne hånden min. Mens jeg ventet på at mikroovnen skulle plinge, spiste jeg en skive ristet brød. Og så en yoghurt. Så slikket jeg av lokket, siden paien ennå ikke var klar. Jeg bestemte meg for at jeg på grunn av brevet hadde lov til å åpne en flaske billig Pinot Grigio. Jeg hakket bort resten av isen i fryseren, og Herr Pan løp og gjemte seg i en rosa gummistøvel dekorert med hjerter og tørket møkk fra en festival for tre år siden. Jeg tok ut en vinflaske jeg hadde glemt i fryseren – nå en steinhard klump alkohol – og la inn den nye. Jeg skulle ikke glemme denne. Det var den siste flasken jeg hadde igjen i vinkjelleren-skråstrek-hjørneskapet-under-kakeboksen. Hvilket fikk meg til å tenke på kaker og kjeks. Så jeg spiste en dobbel sjokoladekjeks mens jeg ventet. Deretter plinget mikroovnen. Jeg la paien over på tallerkenen: en svær, uappetittlig klump med mos som fortsatt var kald i midten. Jeg hadde ikke tålmodighet til å vente enda tretti sekunder, så jeg ble stående ved benken og spise de varme kantene.

Før hadde jeg lagd mat. Nesten hver dag. Og når jeg ikke gjorde det, gjorde kjæresten min det. Vi likte å lage mat. Vi eide en stor leilighet i en gammel oppusset brødfabrikk, med store stålkarmede vinduer fra gulv til tak og originale mursteinsvegger. Vi hadde åpen kjøkkenløsning og inviterte venner på middag nesten hver helg. Blake elsket å lage mat, han elsket rollen som vert, han elsket å ha venner, til og med familie, på besøk. Han elsket lyden av ti–femten mennesker som lo, pratet, spiste, diskuterte. Han elsket luktene, dampen, de frydefulle «åååh» og «mmm»-ene. Han sto gjerne ved kjøkkenøya og fortalte en velformulert historie mens han skar løk, helte rødvin i en biff bourguignon eller flamberte marengs. Han målte aldri noen ting, han fant bare frem til den perfekte blandingen. Han fant alltid den perfekte blandingen av alt. Han var mat- og reiseskribent, han elsket å reise overalt og smake på alt. Han var eventyrlysten. Vi satt aldri rolig i helgene, vi besteg det ene fjellet etter det andre, om sommeren dro vi til land jeg aldri hadde hørt om. Vi hoppet i fallskjerm to ganger, vi hoppet i strikk tre ganger hver. Han var perfekt.

Og så døde han.

Jeg bare tuller. Han lever i beste velgående. En dårlig spøk, jeg vet det, men den fikk meg til å le. Nei, han er ikke død. Han er i live. Og fortsatt perfekt.

Men jeg gikk fra ham.

Han har sitt eget TV-program nå. Han inngikk avtalen om det mens vi fortsatt var sammen. Programmet går på en reisekanal vi pleide å se masse på. Av og til skrur jeg over dit og ser ham gå langs Den kinesiske mur eller sitte i en båt i Thailand mens han spiser en nudelrett. Og etter den glimrende reportasjen ser han alltid inn i kamera med det perfekte fjeset sitt, kledd i de perfekte klærne sine – selv etter en uke med klatring i fjell, driting i skogen og null dusjing – og sier: «Skulle ønske du var her.» Det er det programmet heter. Etter det traumatiske bruddet pleide han å ringe meg og gråte hele tiden. Da fortalte han at programmet het det på grunn av meg, at hver gang han sa det, var det bare ment for meg og ingen andre. Han ville ha meg tilbake. Han ringte hver dag. Så ble det annenhver dag. Etter hvert en gang i uka, og da visste jeg at han hadde kjempet med seg selv for å klare å vente så lenge. Til slutt ringte han ikke mer, men sendte e-poster i stedet. Lange, detaljerte e-poster om hvor han hadde vært, hvordan han hadde det uten meg, men det var så deprimerende og sørgelig at jeg ikke orket å lese dem mer. Jeg sluttet å svare ham. Så ble e-postene kortere. Mindre følelsesladde, mindre detaljerte, men alltid med spørsmål om å treffes, om å bli sammen igjen. Jeg var fristet, så klart, han var jo den perfekte mann. Og det å ha en perfekt, kjekk mann som vil ha deg kan iblant være nok til at du vil ha ham, men det var bare i mine svakeste, mest ensomme øyeblikk jeg tenkte det. Jeg ville ikke ha ham. Det var ikke det at jeg hadde møtt noen andre, det sa jeg til ham igjen og igjen – skjønt, kanskje det hadde vært bedre om jeg hadde latt som om, så ville det vært lettere for ham å gå videre. Jeg ville ikke ha noen andre. Jeg ville faktisk ikke det. Jeg ville bare stoppe opp litt. Jeg ville slutte å gjøre så mye og reise hele tiden. Jeg ville være litt for meg selv.

Jeg sa opp jobben og fikk en ny en, til halve lønna, hos en hvitevareprodusent. Vi solgte leiligheten. Jeg begynte å leie ettromsleiligheten, som var mye mindre enn alle andre hjem jeg hadde hatt. Jeg fikk meg katt. Noen vil hevde at jeg stjal den, men uansett: Han/hun er min nå. Jeg besøker familien min når noen holder en pistol mot hodet mitt, jeg henger med de samme vennene de kveldene han ikke er der – ekskjæresten, altså, ikke katten – noe som skjer oftere nå som han reiser hele tiden. Jeg savner ham ikke, men når jeg gjør det, skrur jeg bare på TV-en og ser på ham til jeg føler meg bra igjen. Jeg savner ikke jobben min. Jeg savner pengene litt når jeg ser noe i en butikk eller et blad som jeg kunne tenke meg, men så går jeg bare ut fra butikken eller lukker bladet, og er like fornøyd. Jeg savner ikke reisingen. Jeg savner ikke middagsselskapene.

Og jeg er ikke ulykkelig.

Jeg er ikke det.

Ok, jeg løy.

Det var han som gikk fra meg.

KAPITTEL TRE

JEG VAR HALVVEIS nede i vinflasken før jeg hadde bygget opp nok – ikke mot, jeg trengte ikke mot, jeg var jo ikke redd, jeg trengte bare å bry meg. Det tok en halv flaske vin før jeg orket å ringe livet mitt. Så tastet jeg nummeret som sto i brevet. Jeg tok en bit sjokolade mens jeg ventet på at det skulle ringe. Det svarte på første ring, så jeg rakk ikke å tygge, langt mindre svelge, sjokoladen.

«Eh, unnskyld,» sa jeg med munnen full. «Jeg har munnen full av sjokolade.»

«Det går fint, kjære deg, ta den tiden du trenger,» svarte en munter gammel dame på treg American Pie-sørstatsamerikansk. Jeg tygde fort, svelget og skylte ned sjokoladen med vin. Jeg brekte meg.

Jeg rensket stemmen. «Ferdig.»

«Hva slags sjokolade var det?»

«Galaxy.»

«Med luftbobler eller karamell?»

«Luftbobler.»

«Mmm, den er best. Hva kan jeg hjelpe deg med?»

«Jeg har en time på mandag. Navnet mitt er Lucy Silchester.»

«Frøken Silchester, ja – jeg har deg i systemet. Passer det klokka ni?»

«Ehm, det er ikke derfor jeg ringer. Jeg kan dessverre ikke komme, jeg jobber hele dagen.»

Jeg ventet på at hun skulle si Å, så dumme vi er som kaller deg inn en vanlig arbeidsdag, la oss glemme hele greia, men hun gjorde ikke det.

«Ja ja, vi kan vel alltids jobbe litt sent. Når slutter du?»

«Seks.»

«Hva med klokka syv, da?»

«Jeg kan ikke, jeg skal ut og spise middag med en venn som har bursdag.»

«Men i lunsjen, da? Kunne det passe?»

«Jeg må kjøre bilen på verksted.»

«Så for å oppsummere: Du kan ikke komme fordi du jobber på dagtid, du må kjøre bilen til verksted i lunsjen, og du skal spise middag med venner på kvelden.»

«Ja.» Jeg rynket pannen. «Skriver du det ned?» Jeg hørte tasting i bakgrunnen. Det plaget meg. Det var de som hadde innkalt meg, ikke omvendt. De fikk finne en tid som passet.

«Kjære deg,» sa hun med den langsomme aksenten sin – jeg kunne nesten se eplepaien renne fra munnen hennes ned på tastaturet, som så ble ødelagt slik at timen min ble slettet for alltid. «Du kjenner åpenbart ikke systemet vårt så godt.» Hun trakk pusten, og jeg skyndte meg å snakke før de varme eplene begynte å renne igjen.

«Gjør folk vanligvis det?»

Jeg hadde klart å avlede henne.

«Unnskyld?»

«Når dere kontakter folk, når Livet innkaller noen til en time,» understreket jeg, «kjenner folk vanligvis til hvordan systemet fungerer?»

«Vel,» sa hun på en måte som fikk det til å høres ut som en lang sang, «noen gjør det, og noen gjør kanskje ikke det, men det er derfor jeg er her. Hva om jeg ber ham komme til deg i stedet, ville det vært enklere for deg? Han gjør det hvis jeg ber ham om det.»

Jeg tenkte over det, men plutselig slo det meg: «Ham?»

Hun lo. «Det overrasker mange, det også.»

«Er det alltid menn?»

«Nei, ikke alltid, noen ganger er det kvinner.»

«Under hvilke omstendigheter er det menn?»

«Å, det er helt tilfeldig, søte deg, æ’kke noen spesiell grunn til det. Akkurat som du og jeg ble født som vi ble. Vil det by på problemer?»

Jeg tenkte over det. Kunne ikke komme på noen grunn til det. «Nei.»

«Når vil du at han skal komme, da?» Hun tastet litt mer.

«Hjem til meg? Nei!» skrek jeg inn i telefonen. Herr Pan skvatt, åpnet øynene og så seg rundt, så lukket han dem igjen. «Unnskyld at jeg skrek.» Jeg tok meg sammen. «Han kan ikke komme hit.»

«Men jeg synes du sa at det ikke ville by på problemer?»

«Jeg mener, det er ikke noe problem at han er mann. Jeg trodde det var det du spurte om.»

Hun lo. «Hvorfor skulle jeg spørre om det?»

«Jeg vet ikke, jeg. Noen ganger spør de om sånt på spa, hvis man ikke vil ha en mannlig massør …»

Hun humret. «Jeg kan garantere at han ikke kommer til å massere en eneste kroppsdel.»

Hun fikk kroppsdel til å høres skittent ut. Jeg grøsset.

«Bare fortell ham at jeg er lei for det, men han kan ikke komme hjem til meg.» Jeg så meg rundt i den stusslige leiligheten, hvor jeg egentlig syntes det var ganske koselig. Det var mitt sted, min egen lille hule. Det var ikke et sted hvor man kunne ta imot gjester, elskere, naboer, familiemedlemmer eller for den saks skyld brannmenn når teppet tok fyr, men det var mitt, det var bare ment for meg. Og Herr Pan.

Jeg satt sammenkrøpet i enden av sofaen, et par skritt fra fotenden av dobbeltsenga. Til høyre for meg hadde jeg kjøkkenbenken og til venstre vinduene. Ved siden av senga lå badet. Det var det hele. Størrelsen på leiligheten plaget meg ikke, jeg var ikke flau over den engang. Det var mer leilighetens tilstand som plaget meg. Gulvet var blitt et slags klesskap. Jeg likte å tenke på eiendelene mine som steiner i en bekk, som små private oaser … noe sånt. Klesskapet i den gamle leiligheten min var større enn den nye ettromsleiligheten i seg selv, så vinduskarmene var nå fulle av sko, og frakker og kjoler hang på gardinstangen som vanlige gardiner. Teppet har jeg allerede beskrevet, og sofaen tok opp all plass i stuen fra vinduskarm til kjøkkenbenk, så det var ikke mulig å gå rundt den, jeg måtte klatre over sofaryggen for å sette meg. Livet mitt kunne ikke besøke meg i dette rotet. Jeg var klar over ironien i det.

«Gulvteppene mine skal renses,» sa jeg og sukket som om det var verdens kjedeligste ting som jeg bare ikke orket å tenke på. Jeg løy ikke. Teppene trengte virkelig en rengjøring.

«Da kan jeg anbefale Magisk Tepperens,» sa hun kjekt, som om det plutselig ble reklamepause. «Mannen min,» maaaaannen min, «har en uvane med å pusse skoene sine i stuen, og Magisk Tepperens fjerner de svarte skokremflekkene så lett som ingenting, du vil ikke tro det. Han snorker også. Hvis ikke jeg sovner før ham, får jeg ikke et minutts søvn, og da pleier jeg å sitte oppe og se på reklame, og en natt så jeg en mann pusse skoene sine på et hvitt teppe, akkurat som mannen min, det var det som fanget oppmerksomheten min. Det var som om reklamen snakket til meg. Flekken var borte på en, to, tre, så jeg måtte bare ringe dem med en gang. Magisk Tepperens, skriv det ned.»

Hun var så intens at jeg fikk lyst til å kjøpe svart skokrem for å teste om det faktisk virket. Jeg lette etter en penn, men helt i tråd med Loven-om-penner-fra-tidenes-morgen var det ingen penn i nærheten når jeg trengte en. Jeg fant en sprittusj, derimot, men ikke noe papir, så jeg skrev rett på gulvteppet. Det virket passende.

«Fortell meg heller når du har mulighet til å treffe ham, så slipper vi noe mer frem og tilbake.»

Moren min hadde innkalt til familietreff på lørdag.

«Vet du hva, jeg skjønner at dette er viktig, å bli innkalt til et møte med selve livet, så selv om jeg har en viktig familiegreie på lørdag, kan jeg godt treffe ham da.»

«Å, søte deg, jeg skal notere at du er villig til å droppe en fin dag med dine nære og kjære for å møte ham, men jeg synes nok at du skal tilbringe dagen med familien din. Aldri godt å vite hvor mange flere slike sjanser du får, vet du. Og så kommer du bare hit dagen etter, heller. Høres det greit ut?»

Jeg stønnet. Ikke høyt, bare inni meg, dypt inni meg, en lang, smertefull lyd fra et smertefullt sted langt der inne. Og så var avtalen et faktum. Vi skulle møtes på søndag, våre veier skulle møtes, og alt jeg hadde tenkt på som trygt og sikkert ville plutselig skli vekk og forandre seg til noe ugjenkjennelig. Jeg hadde lest om det i et ukeblad, det var et intervju med en dame som hadde møtt livet sitt. Det var før- og etter-bilder av henne, til alle uopplyste lesere som ikke klarte å danne seg egne bilder i hodet. Interessant nok var ikke håret hennes fønet før hun møtte livet sitt, men det var det etterpå; hun hadde ikke på seg noe sminke eller brunkrem før møtet, men det hadde hun etterpå; hun hadde på seg en Mikke Mus-T-skjorte og var fotografert i et grelt lys før møtet, men bar en dus, drapert, asymmetrisk kjole etterpå, og bildet var tatt i et vakkert belyst kjøkken ved siden av en slank vase fylt med sitroner og lime, for å vise hvordan livet åpenbart hadde gjort henne mer glad i sitrusfrukter. Hun hadde på seg briller før møtet og linser etter. Jeg spurte meg selv hvem som hadde forandret henne mest: livet eller ukebladet.

Om litt under en uke skulle jeg møte mitt liv. Og mitt liv var en mann. Hvorfor akkurat meg? Jeg følte at livet mitt gikk på skinner. Jeg følte meg bra. Alt i livet mitt var da helt fint.

Jeg la meg ned på sofaen og studerte gardinstangen for å finne ut hva jeg skulle ha på meg.

KAPITTEL FIRE

DEN SKJEBNESVANGRE LØRDAGEN jeg hadde grudd meg til siden før jeg engang hadde hørt om den, kjørte jeg opp til den elektriske inngangsporten hos foreldrene mine i min lille Volkswagen-boble. Den hadde hostet hele veien til den eksklusive eiendommen og tiltrukket seg en del usunne blikk fra de følsomme rike menneskene. Jeg var ikke oppvokst i huset jeg nå sto utenfor, så det føltes ikke som å komme hjem. Det føltes ikke engang som foreldrene mine sitt hjem. Det var bare et hus de bodde i når de ikke var på landstedet sitt. Det faktum at jeg sto utenfor og ventet på tillatelse til å komme inn, gjorde det bare enda tydeligere. Jeg hadde venner som kjørte rett inn på gårdsplasser, som kjente til passord og alarmkoder og hadde egne nøkler til foreldrene sine. Jeg visste ikke engang hvor kaffekoppene sto. De store portene hadde den ønskede effekten: å holde slyngler og annerledestenkende ute. Og døtre. Jeg syntes det var skremmende å skulle bli fanget inne bak disse portene. En innbruddstyv ville kanskje klatret over dem for å komme seg inn, jeg ville klatret over for å komme meg ut. Bilen min, som jeg hadde oppkalt etter bestefar – han hadde alltid en sigar i hånden, så han utviklet etter hvert en stygg hoste som til slutt sendte ham i graven – ble smittet av humøret mitt og begynte å streike så snart den skjønte hvor vi skulle. Veien til foreldrene mine var et snirklete nett av smale gater i Glendalough, opp og ned, rundt den ene residensen etter den andre. Sebastian stoppet og harket. Jeg rullet ned vinduet og trykket på intercomen.

«God dag, du er kommet til Silchester-hjemmet for seksuelle avvikere, hva kan vi hjelpe Dem med?» svarte en hes mannsstemme.

«Far da, slutt å tulle.»

Latter eksploderte i høyttaleren og fikk to Botox-injiserte blondiner ute på treningstur til å avbryte sin hemmelighetsfulle skravling, kaste på hestehalene og stirre min vei. Jeg smilte mot dem, men så fort de fikk øye på meg, en brun, uviktig sak i en metallhaug, vendte de blikket tilbake og power-gikk videre med sine stramme, skinnende, Lycra-kledde små rumper.

Portene ga fra seg en skjelvende lyd, låste seg opp og beveget seg fra hverandre.

«Kom igjen, Sebastian. Inn med oss.» Bilen hoppet forover, vel vitende om hva som lå foran den: to timers venting ved siden av en rekke innbilske biler han ikke hadde noe til felles med. Så like livene våre var. Den lange hellebelagte oppkjørselen førte til en gårdsplass med en fontene i midten – en løve som spyttet ut skittent vann. Jeg parkerte bortenfor fars flaskegrønne Jaguar XJ og fritidsbilen hans, en firehjulsdrevet Morgan fra 1960, som han pleide å kjøre iført helgehabitten sin – klassiske skinnhansker og gammeldagse briller, som om han var Dick Van Dyke i Chitty Chitty Bang Bang. Han hadde klær på seg også, altså, det var ikke meningen å gjøre bildet så forstyrrende. Ved siden av fars biler sto mammas svarte SUV. Hun hadde bedt spesifikt om en bil som krevde minst mulig innsats fra hennes side, og hun hadde parkeringssensorer i så mange retninger at det pep hvis en bil kjørte forbi henne tre filer unna. På den andre siden av gårdsplassen sto bilen til den eldste broren min, Riley – en Aston Martin – og bilen til Philip, den mellomste i søskenflokken, en familievennlig Range Rover oppgradert med alt av utstyr, inkludert TV-skjermer bakpå hodestøttene slik at barna kunne se på film de ti minuttene det tok å kjøre fra balletten til basketballen.

«La motoren gå, jeg er tilbake om maks to timer,» sa jeg og klappet Sebastian på hodet.

Jeg kikket opp på huset. Jeg visste ikke hvilken epoke det var fra, men det var ikke «georgevardiansk» som jeg hadde sagt på tull på forrige julefest hos Schubertene, til mine brødres glede, min fars vemmelse og min mors stolthet. Huset var iøynefallende, opprinnelig et gods bygget av Lord Etellerannet, før han spilte bort alle pengene sine og huset ble solgt til en som skrev en berømt bok – og derfor var vi nå lovpålagt å henge opp et skilt med navnet hans utenpå huset, til ære for litteraturnerder, men mest for trenende berter med spretne Lycra-kledde rumper som rynket på øyenbrynene når de power-gikk forbi, fordi de selv ikke hadde et slikt skilt på sitt hus. Berømt Forfatter hadde hatt et anstøtelig forhold til Mannlig Deprimert Dikter, som fikk bygget en østfløy for å være litt i fred. Huset hadde et imponerende bibliotek med brevvekslingen mellom Lord Etellerannet og Lady Hvadetnåvar, og enda flere betroelser fra Lord Etellerannet til Lady Hemmelig som han skrev mens han var gift med Lady Hvadetnåvar, i tillegg til originalverker fra Berømt Forfatter som hang innrammet på veggene. Deprimert Dikters tekster sto ubeskyttet i en hylle ved siden av et verdensatlas og Coco Chanels livshistorie. Han solgte aldri så bra, ikke engang etter han var død. Etter en veldokumentert, turbulent affære drakk Berømt Forfatter opp alle pengene sine, og huset ble solgt til en velstående tysk familie som brygget øl i Bayern og brukte godset som et feriested. De bygget på en imponerende vestfløy og en tennisbane som sønnen Bernhard, å dømme fra de falmede svarthvitt-fotografiene der han er matroskledd, overvektig og ulykkelig, ikke likte å benytte seg av. En original flaske av familiens brygg var forresten å finne i Silchesternes bar. Minnene og sporene etter disse livene var til å ta og føle på i huset, og jeg tenkte ofte på hva mamma og far kom til å etterlate seg annet enn siste interiørmote fra Ralph Lauren.

To dyr som jeg fortsatt ikke klarte å identifisere, skulte mot meg i bunnen av steintrappen som førte opp til inngangsdøren. De så ut som løver, men hadde horn og to sammenvevde ben som fikk dem til å se dumme ut. Hundre år med stirring på fontenen hadde sikkert gjort dem ekstremt tissetrengte. Med mindre Ralph Lauren var inne i en mørk fase, tippet jeg det var den alkoholiserte forfatteren og den deprimerte dikteren som hadde valgt dem ut.

Døren gikk opp, og Riley gliste bredt mot meg.

«Du er sen.»

«Og du er ekkel,» sa jeg med tanke på det han hadde sagt på intercomen.

Han lo.

Jeg trasket opp trappen og steg inn på det svarte og hvite marmorgulvet i hallen. Det var høyt under taket, der en stearinlysekrone på størrelse med leiligheten min hang og dryppet.

«Jøss, har du ikke noen gave med deg?» sa han og klemte meg akkurat lenge nok til å irritere meg.

Jeg stønnet. Han tullet, men jeg visste at han mente det. Familien min var tilhengere av en veldig streng religion kalt Den sosiale etikettes kirke. Kirkens overhode var Folk. Hver eneste handling og hvert eneste uttalt ord ble vurdert ut fra hva Folk ville mene. Et krav i denne religionen var at man alltid måtte ha med seg gave uansett om man bare stakk innom en i familien. Men vi stakk jo aldri innom. Vi arrangerte besøk, gjorde avtaler, og kunne bruke uker og måneder på å få samlet troppene.

«Hva tok du med deg?» spurte jeg.

«En flaske av fars yndlingsrødvin.»

«Så smiskete.»

«Men det var bare fordi jeg ville drikke den selv.»

«Han kommer ikke til å åpne den. Han kommer til å vente til alle hans nære og kjære er døde før han stenger seg inne på et rom for å åpne den helt alene. Jeg vedder ti euro, eller nei, tjue» – jeg trengte penger til bensin – «på at han ikke kommer til å åpne den.»

«Det er rørende at du forstår ham så godt. Jeg, derimot, har tro på ham. Men greit, vi har en avtale.» Han holdt frem hånden.

«Hva ga du til mamma?» Jeg kikket meg rundt i hallen etter noe jeg kunne bruke som gave.

«Et stearinlys og en badeolje, men ikke gjør noe nummer ut av det – jeg fant det hjemme på badet.»

«Å ja, det var det jeg kjøpte til hva-var-det-hun-het-igjen? Hun dama du slo opp med som lo som en delfin.»

«Ga du Vanessa en gave?»

Vi vandret gjennom det endeløse huset, rom etter rom med sittegrupper og peiser. Sofaer vi aldri fikk lov til å sitte i, salongbord vi ikke fikk lov til å sette drinkene våre på.

«Som trøst for at hun var sammen med deg.»

«Hun kan ikke ha satt særlig stor pris på den.»

«Den hurpa.»

«Ja. Den delfinleende hurpa,» samtykket han, og så smilte vi.

Vi kom til det siste rommet, bak i huset. Det hadde en gang vært dagligstuen til Lady Hvadetnåvar og deretter Deprimert Dikters skrivestue; nå var det herr og fru Silchesters selskapsværelse, med en innebygget bar i valnøttre med øl på fat og et tilrøykt speil på veggen. I glassmonteren langs baren sto den tyske ølen fra 1800-tallet med et svarthvitt-foto av Altenhofenfamilien på trappen opp til huset. Rommet hadde laksefargede plysjtepper som føttene sank ned i, det sto høye barkrakker med skinnseter langs bardisken, og mindre skinnstoler rundt små bord i valnøttre var plassert rundt omkring. Det fineste i rommet var et karnappvindu med utsikt over dalen og de runde fjelltoppene rundt. Hagen var på drøyt tolv mål og besto av en rosehage, en inngjerdet hage og et svømmebasseng med friskt vann. De doble dørene inn til baren sto åpne, og gigantiske kalksteinsheller førte ned til en fontene midt på plenen. Ved siden av fontenen med det sildrende vannet var det satt opp et bord med hvit duk, krystall og sølvtøy. Det fantes ikke noe som het uformelt i min familie. For et vakkert bilde. Bare synd jeg måtte ødelegge det.

Moren min svevet rundt bordet iført en hvit Chanel-drakt i tweed og ensfargede flate pensko, og viftet vekk alle vepsene som truet med å invadere middagsselskapet hennes. Ikke et hårstrå lå feil på det blonde hodet hennes, og det lille smilet på de rosa leppene satt på plass uansett hva som foregikk i verden eller livet eller rommet. Eier-av-oppgradert-Range-Rover-skråstrekplastikkirurg-egentlig-brystforstørrer og mellomste barn Philip satt allerede ved bordet og snakket med bestemor, som satt i sin sedvanlige verdige positur, med blomstrete hageselskapskjole, rett i ryggen, med håret samlet i en stram knute, passende rødfarge i kinnene og på leppene, perlekjede rundt halsen, hendene foldet i fanget og bena samlet ved anklene, slik hun hadde lært på pikekostskolen. Hun satt helt stille, så ikke på Philip og hørte antagelig ikke på hva han sa, mens hun betraktet moren min med et konstant misbilligende blikk.

Jeg så ned på kjolen min og rettet litt på den.

«Du ser veldig bra ut,» sa Riley. Han så en annen vei og prøvde å få meg til å føle at han virkelig mente det. «Jeg tror hun har noe å fortelle oss.»

«At hun ikke egentlig er moren vår.»

«Å, det mener du ikke,» sa en stemme bak meg.

«Edith,» utbrøt jeg og snudde meg. Edith hadde vært husholderske hos foreldrene mine i tretti år. Hun hadde vært hos dem så lenge jeg kunne huske. Hun hadde oppdratt oss mye mer enn de fjorten barnepikene som hadde vært ansatt for å passe på oss opp gjennom årene. Hun holdt en vase i den ene hånden og en gigantisk blomsterbukett i den andre. Hun satte fra seg vasen og holdt ut armene for å gi meg en klem. «Å, så vakre blomster.»

«Ja, er de ikke nydelige? Jeg kjøpte dem akkurat nede på markedet ved …» Hun stanset og så mistenksomt på meg. «Å, nei du … Du våger ikke.» Hun holdt blomstene bort fra meg. «Nei, Lucy, du kan ikke få dem. Sist gang tok du kaken jeg hadde bakt til dessert.»

«Jeg vet det. Det var dumt av meg, og det skal aldri skje igjen,» sa jeg dystert og la til: «Mamma spør hele tiden om jeg kan lage den igjen. Å, kom igjen, Edith. Få se på dem, de er så fine, kjempefine.» Jeg blafret litt med øyenvippene.

Edith lot skjebnen ta over, og jeg tok blomstene fra henne.

«Mamma kommer til å elske dem. Tusen takk.» Jeg smilte fornøyd.

Edith kjempet med et smil; selv da vi var barn hadde hun hatt vanskelig for å motstå oss. «Du fortjener alt som måtte komme, det sier jeg bare.» Så gikk hun i retning kjøkkenet, mens jeg kjente frykten komme snikende. Riley viste vei videre, og jeg kjempet meg ned den brede trappen med buketten i armene. Riley var nede før meg, og mamma lyste opp som et fyrverkeri da hun så sin elskede sønn komme mot seg.

«Lucy, lille venn, så vakre de er. Det er da altfor mye,» sa hun idet hun tok imot blomstene. Hun overdrev som vanlig. Det var som om hun skulle ha mottatt Miss World-tittelen.

Jeg kysset bestemor på kinnet. Hun registrerte det så vidt med et lite nikk, men rørte seg ikke.

«Hei, Lucy.» Philip reiste seg for å kysse meg på kinnet.

«Vi må slutte å møtes på denne måten,» sa jeg lavt, og han lo.

Jeg hadde lyst til å spørre Philip om barna, jeg visste at jeg burde det, men Philip var av den typen som tok sånt på dypeste alvor, og det ville satt i gang en diaré av en ordflom om hver minste lille ting barna hadde gjort siden sist. Jeg elsket barna hans, det gjorde jeg virkelig, jeg var bare ikke så interessert i hva de hadde spist til frokost samme morgen – selv om jeg var ganske sikker på at det var noe med organiske mangoer og dehydrerte dadler.

«Jeg får gå og sette disse i vann,» sa mamma og beundret blomstene til ære for meg, selv om øyeblikket for lengst var forbi.

Jeg grep sjansen. «La meg gjøre det,» sa jeg, «jeg så en perfekt vase inne.»

Riley ristet vantro på hodet bak ryggen hennes.

«Tusen takk,» sa mamma, som om jeg hadde tilbudt meg å betale regningene hennes livet ut. Hun så beundrende på meg. «Du ser annerledes ut, har du gjort noe med håret?»

Hånden min gikk øyeblikkelig opp til kastanjemanken. «Eh, jeg la meg med vått hår i går.»

Riley lo.

«Å. Ja ja, du er i hvert fall fin,» sa hun.

«Det kommer du til å bli forkjølet av,» sa bestemor.

«Jeg er ikke blitt det.»

«Du kan bli det.»

«Men jeg er ikke blitt det.»

Stillhet.

Jeg stavret over gresset i de høye hælene mine, på vei mot steinhellene. Jeg ga opp og sparket av meg skoene; steinflaten under føttene mine var varm av solskinnet. Edith hadde flyttet vasen, men det var like greit, så fikk jeg enda et ærend og en grunn til å kaste bort litt mer tid. Litt kjapp hoderegning sa meg at det måtte ha gått rundt tjue minutter av det fryktede to timer lange besøket, fra den sene ankomsten min via vase- og blomsterseansen til nå.

«Edith,» ropte jeg halvhjertet til ingen andre enn meg selv, der jeg gikk fra rom til rom, i motsatt retning av kjøkkenet, hvor jeg visste at jeg ville finne henne. Fem store rom lå ut mot hagen på baksiden av huset. To fra da huset ble bygget, ett fra Forfyllet Forfatters tid, og to fra den tyske ølfamilien. Etter å ha gått gjennom alle rommene, som var knyttet sammen med svære doble dører, gikk jeg ut i den enorme gangen og satte kursen tilbake. På den andre siden av gangen så jeg at de massive dørene til fars kontor sto åpne. Det var her Berømt Forfatter hadde skrevet den store romanen sin. Det var her faren min pløyde seg gjennom uendelige mengder papirarbeid. Noen ganger lurte jeg på om det faktisk sto noe på arkene han leste, eller om han bare likte følelsen det ga ham å sitte sånn, en slags nervøs lidelse som tvang ham til å se på, ta på og vende på papirer.

Faren min og jeg har verdens beste forhold. Noen ganger tenker vi så likt at det er som om vi var en og samme person. Folk blir gjerne helt satt ut av hvor knyttet vi er til hverandre, hvor høyt han respekterer meg, hvor mye jeg beundrer ham. Han tar seg ofte fri fra jobb bare for å ta meg med ut på noe hyggelig. Det var sånn da jeg var liten også. Som husets eneste datter ble jeg riktig skjemt bort av ham. Alle kalte meg pappajente. Han pleide å ringe meg hver dag, bare for å høre hvordan jeg hadde det, og sendte meg alltid kort på valentinsdagen så jeg ikke skulle føle meg ensom. Han var virkelig spesiell. Det var virkelig et helt spesielt bånd mellom oss. På dager med mye vind tok han meg ofte med ut på byggåkeren, jeg hadde alltid på meg en fin sommerkjole, og så løp han etter meg og skulle liksom ta meg og kile meg, og jeg falt og ble liggende der omslynget av strå som vaiet i vinden. Som vi lo da.

Ok, jeg løy.

Jeg røpet meg sikkert med den sakte filmen fra byggåkeren. Jeg dro den litt for langt. I virkeligheten kan han nesten ikke utstå meg, eller jeg ham. Vi holder ut med hverandre akkurat nok til å bevare verdensfreden.

Han må ha visst at jeg sto utenfor kontoret hans, men han så ikke opp, bladde bare om til et nytt mystisk ark. Han hadde holdt disse arkene så langt unna oss i alle år at jeg til slutt ble besatt av å finne ut hva som sto på dem. Da jeg var ti, klarte jeg endelig å snike meg inn på kontoret hans en kveld han hadde glemt å låse døren, og med hjertet bankende febrilsk i brystet leste jeg hva som sto på et av arkene. Jeg skjønte ikke et ord. Juss. Han er høyesterettsdommer, og jo eldre jeg ble, jo mer forsto jeg hvor respektert han var som ekspert på irsk kriminallovgivning. Han hadde dømt i draps- og voldtektssaker siden han ble utnevnt til høyesterett for tjue år siden. Han var kjempemorsom. Han hadde et så gammeldags syn på mange ting at jeg ville gått ut på gaten og demonstrert hvis han ikke hadde vært faren min. Eller kanskje det var nettopp fordi han var faren min. Foreldrene hans var akademikere; faren var professor på universitetet, moren – den blomsterkjolekledde gamle damen i hagen – var vitenskapskvinne. Skjønt, bortsett fra å lage masse spenninger hver gang hun kom inn i et rom, aner jeg ikke hva hun gjorde. Et eller annet med mark og jordsmonn i forskjellige klima. Far er europamester i universitetsdebatt, uteksaminert med glans fra Trinity College i Dublin og æresmedlem i den prestisjetunge gruppen The Honourable Society of King’s Inns, hvis motto er Nolumnus Mutari, som betyr «Vi skal aldri forandre oss» – og akkurat det sier egentlig det meste om ham. Alt jeg vet om faren min, er det jeg kan se av utmerkelsene som henger på kontorveggene hans. Før trodde jeg at alt annet ved ham var et mysterium som jeg ville forstå en vakker dag, at jeg ville avsløre hemmeligheten og forstå ham helt og fullt. At vi på hans siste dager – han en gammel mann og jeg en ansvarsfull, vakker karrierekvinne med en knallkjekk mann, lengre ben enn jeg noensinne har hatt, og verden for mine føtter – ville gjøre opp for den tapte tiden. Men nå innser jeg at det ikke finnes noe mysterium, han er den han er, og vi misliker hverandre fordi det ikke finnes en eneste bit av oss som er i stand til å forstå selv en liten bit av den andre.

Jeg betraktet ham fra dørkarmen av det mørkpanelte kontoret, han satt med hodet bøyd og brillene langt nede på nesen og leste noen papirer. Vegger fulle av bøker fylte rommet, og lukten av støv, lær og sigarrøyk var tung selv om han hadde sluttet å røyke for ti år siden. En ørliten bølge av varme for ham føk gjennom meg. Han så så gammel ut plutselig. Eller i hvert fall eldre. Og eldre mennesker er som spedbarn; det er noe med dem som gjør at man elsker dem selv om de er egoistiske og ikke skjønner noen ting. Jeg hadde stått der en stund, sugd inn omgivelsene og fundert over denne plutselige følelsen av varme, så det virket unaturlig å bare gå uten å si noe. Jeg rensket stemmen og bestemte meg for å banke litt klønete på døren hans, en bevegelse som fikk cellofanen rundt blomstene til å knitre høyt. Han så fortsatt ikke opp. Jeg gikk inn.

Jeg ventet tålmodig. Så utålmodig. Så fikk jeg lyst til å kaste blomsterbuketten i fjeset på ham. Så fikk jeg lyst til å plukke fra hverandre hver eneste blomst, blad for blad, og slenge i fjeset hans. Det som startet som en mild indre glede over å se ham, forvandlet seg brått til de vanlige følelsene av sinne og frustrasjon. Han gjorde alt så vanskelig alltid, alltid et hinder, alltid ubehag.

«Hei,» sa jeg og hørtes ut som en sjuåring igjen.

Han så ikke opp. I stedet leste han ferdig siden, snudde arket og leste den andre siden også. Det tok kanskje bare et minutt, men det føltes som fem. Så kikket han endelig opp, tok av seg brillene og så ned på de nakne føttene mine.

«Jeg har med disse blomstene til deg og mamma. Jeg bare lette etter en vase.» Det var nok det nærmeste jeg noensinne har kommet den håpløse replikken «I carried a watermelon» fra Dirty Dancing.

Stillhet. «Du finner ingen vase her.» Inni hodet mitt hørte jeg ham si Din jævla idiot, men han ville aldri ha bannet, han var en sånn person som sa «forbasket». Det irriterte meg grenseløst.

«Jeg vet det. Jeg ville bare si hei når jeg likevel gikk forbi.»

«Blir du til lunsj?»

Jeg visste ikke hvordan jeg skulle tolke det. Enten ville han at jeg skulle bli til lunsj, eller ikke. Det må ha betydd noe. Alle setningene hans var ladet med et eller annet og hadde vanligvis en undertone som fortalte meg at jeg var udugelig. Jeg lette etter den skjulte meningen og etter hva som ville bli hans neste replikk. Jeg kom ikke på noe, så jeg sa: «Ja.»

«Da ses vi til lunsj.»

Det betydde: Hvorfor i all verden forstyrrer du meg her på kontoret, barføtt, med et «hei» når vi uansett skal ses til lunsj om kun kort tid, din forbaskede idiot. Han satte på seg brillene igjen og fortsatte å lese. Igjen fikk jeg lyst til å kaste blomstene på ham, en etter en, bare slenge dem mot pannen hans uten respekt for Ediths vakre bukett. Jeg snudde meg for å gå ut, og de nakne føttene mine lagde en pipelyd mot gulvet. Da jeg kom inn på kjøkkenet, la jeg blomstene i vasken, plukket på litt mat og gikk ut igjen. Far var kommet ut og var allerede i gang med å hilse på sønnene sine. Faste håndtrykk, dype røster, bekreftelser på at «Vi er menn». Så gnafset de i seg et par fasanben, klinket sammen tinnbegrene sine, tafset på en pupp eller to, tørket sikkelet fra rundt munnen og rapte – eller, det var det jeg så for meg at de gjorde – og satte seg ned.

«Du hilste ikke på Lucy, kjære, hun var bare inne og fant en vase til de nydelige blomstene hun hadde med til oss.» Mamma smilte til meg igjen som om jeg var det eneste gode i verden. Hun var flink til det.

«Jeg hilste på henne inne.»

«Å, så flott,» sa mamma og gransket meg igjen. «Fant du en vase?»

Jeg kikket på Edith som satte ut brød på bordet. «Ja, jeg gjorde det. Den som sto ved siden av søppelbøtten på kjøkkenet.» Jeg smilte søtt til henne og visste at hun ville tenke at jeg hadde kastet blomstene i søpla. Det hadde jeg ikke, men jeg likte å erte henne litt.

«Det er der middagen din ligger, det,» sa Edith og smilte søtt tilbake. Mamma så forvirret ut. «Vin?» sa Edith og rettet blikket over hodet mitt, mot alle andre.

«Nei takk, jeg kjører,» svarte jeg likevel. «Men Riley vil gjerne ha et glass av den røde han hadde med til far.»

«Riley kjører,» svarte far ut i luften.

«Han kan jo ta et lite glass, bare.»

«Folk som kjører når de har drukket, burde sperres inne,» sa han spisst.

«Du syntes ikke det gjorde noe at han tok et glass før han skulle kjøre forrige uke.» Jeg prøvde å ikke være konfronterende, men det gikk ikke så bra.

«Forrige uke ble ikke en ung gutt kastet gjennom frontruten på en bil fordi føreren hadde drukket.»

«Riley,» gispet jeg, «ikke si at det var deg?»

Det var en usmakelig morsomhet, jeg vet det, men jeg tror jeg ønsket at det skulle være det, for fars skyld. Han innledet en samtale med moren sin, som om jeg ikke hadde sagt noe. Riley ristet vantro på hodet, enten på grunn av den upassende humoren min eller fordi han skjønte at han ikke skulle få vætet leppene med fars dyrebare vin – jeg var ikke sikker, men i alle tilfelle hadde han tapt veddemålet. Han stakk hånden i lommen og ga meg en tjueeuro-lapp. Far så misbilligende på transaksjonen.

«Jeg skyldte henne penger,» forklarte Riley.

Det var ingen i forsamlingen som trodde at jeg kunne ha lånt penger til noen som helst, så det slo bare tilbake på meg. Igjen.

«Ja ja …» begynte mamma så snart Edith hadde dekket ferdig og vi hadde inntatt plassene våre. Hun så på meg. «Aoife McMorrow giftet seg med Will Wilson i forrige uke.»

«Å, jeg er så glad på hennes vegne,» sa jeg entusiastisk og stappet en brødbit i munnen. «Hvem er Aoife McMorrow?»

Riley lo.

«Dere gikk jo på stepping sammen.» Mamma så på meg, overrasket over at jeg hadde glemt steppevenninnen min fra jeg var seks år gammel. «Og Laura McDonald har fått en liten jente.»

«Ia-ia-å,» sa jeg.

Riley og Philip lo. Det var det ingen andre som gjorde. Mamma prøvde, men tok ikke poenget.

«Jeg traff moren hennes på grønnsakmarkedet i går, og hun viste meg et bilde av barnet. For et nyyyyydelig lite barn. Til å spise opp. Giftermål og baby på ett år, tenk det, du.»

Jeg smilte anstrengt og kjente Rileys intense blikk som bønnfalt meg om å bevare roen.

«Babyen veide fire og et halvt kilo, Lucy. Fire og et halvt kilo, er det ikke utrolig?»

«Jackson veide fire komma to kilo,» sa Philip. «Luke veide tre komma åtte kilo og Jemma tre komma ni.»

Vi så på ham og lot som om vi var interessert. Så fortsatte han å spise brød.

«Det er virkelig en fantastisk ting,» sa mamma og så på meg mens hun krøllet ansiktet og heiste på skuldrene. «Å bli mor, altså.»

Hun så på meg litt for lenge.

«Jeg var gift innen jeg fylte tyve,» sa bestemor som om det var en stor bragd. Hun tok en pause i brødsmøringen og så meg rett i øynene. «Jeg var ferdig på universitetet før jeg fylte fireogtyve og hadde tre barn innen jeg var syvogtyve.»

Jeg nikket som om jeg var stum av beundring. Jeg hadde hørt alt sammen før. «Jeg håper du fikk en medalje.»

«Medalje?»

«Det er bare et uttrykk. For at man har gjort noe … utrolig.» Jeg prøvde å skjule den bitre, sarkastiske tonen som presset seg frem. Den sto på sidelinjen og varmet opp, og bønnfalt meg om å la den være innbytter for høfligheten og toleransen.

«Det er ikke utrolig, det er helt naturlig, Lucy.»

Mamma kom meg til unnsetning. «En del jenter får faktisk barn i slutten av tyveårene nå.»

«Men hun er jo tredve.»

«Ikke før om et par uker,» sa jeg og klistret på meg et smil. Sarkasme tok av seg treningsjakken og gjorde seg klar på startstreken.

«Hvis du tror du kan få en unge fra en dag til den neste, har du mye å lære,» repliserte bestemor og tok en bit av brødet.

«De er ofte eldre nå til dags,» sa mamma.

Bestemor uffet seg.

«De har karrierer nå, skjønner du,» fortsatte mamma.

«Hun har jo ikke det. Og hva tror du egentlig jeg drev på med i laboratoriet? Bakte brød?»

Mamma ble parkert på sidelinjen. Hun hadde bakt brødet som sto på bordet. Hun bakte alltid brød. Alle visste det. Særlig bestemor.

«Du ammet ikke, i hvert fall,» mumlet jeg, men det spilte ingen rolle, alle hørte meg og alle så på meg, og det var ikke glade blikk jeg fikk. Jeg kunne ikke noe for det, innbytterne var i gang. Jeg følte behov for å forklare kommentaren. «Jeg mener bare at far ikke slår meg som et typisk morsmelkbarn.» Hvis Riley kunne ha åpnet øynene enda mer, ville de ha falt ut. Han klarte ikke å stoppe det, latteren han hadde prøvd å holde tilbake, kom ut som en stor sprut av glad luft. Far tok opp avisen og meldte seg ut av den ubehagelige samtalen. Han ristet den åpen, og jeg så for meg at ryggraden hans antagelig ristet på samme måte akkurat nå. Vi hadde mistet ham, han var borte. Borte bak enda mer papir.

«Jeg skal gå og se hvordan det går med forretten,» sa mamma stille og steg elegant bort fra bordet.

Jeg var ikke velsignet med mammas eleganse. Det var derimot Riley. Stilig og sofistikert og fryktelig sjarmerende – selv om han var broren min og trettifem, visste jeg at den dama som fikk kloa i ham, var heldig. Riley hadde fulgt fars fotspor inn i jussens verden og var visstnok en svært dyktig forsvarsadvokat. Jeg hadde hørt folk si det mange ganger, men aldri erfart det selv, ikke ennå, skjønt jeg utelukket ikke muligheten for at det ville skje. Det gjorde meg varm og glad innvendig å tenke på at broren min hadde et «arrestanten løslates»-kort til meg. Han var ofte å se i nyhetene på vei inn og ut av rettssaler sammen med menn med hettejakker over hodet, lenket til politimenn med håndjern, og mange var øyeblikkene da jeg hadde fått folk til å tie på offentlige steder bare ved å rope stolt mot TV-en, «der er broren min!», og når folk sendte meg sinte blikk, måtte jeg forklare at jeg ikke mente mannen med hettejakken som var anklaget for å ha gjort umenneskelige ting, men kjekkasen i fin dress ved siden av ham, men innen jeg kom så langt, hadde folk mistet interessen. Jeg var sikker på at Riley hadde verden for sine føtter. Ingen maste på ham om å gifte seg, dels fordi han var mann og det hersket en viss dobbeltmoral hjemme hos oss, og dels fordi moren min var usedvanlig betatt av ham og mente at det ikke fantes en kvinne i verden som var god nok for ham. Hun klagde ikke og maste ikke, men pleide å peke ut enhver kvinnes feil og mangler på en tydelig måte, for å så små frø av tvil hos Riley for evig og alltid. Hun kunne like gjerne ha vist ham et bilde av en vagina da han var barn og ristet på hodet og sagt «nei, nei». Hun likte at han levde livet i en stilig ungkarsleilighet i byen, og besøkte ham av og til i helgene. Jeg tror hun ville ha elsket ham enda høyere om han var homofil – ingen damer å konkurrere mot, og homser er jo så gøyale. Hun sa det en gang.

Mamma kom tilbake med et brett hummercocktails. Det var også en meloncocktail til meg – etter en tidligere skalldyrepisode hjemme hos Horgan-familien i Kinsale som involverte meg, en kjempereke og en brannutrykning.

Jeg kastet et blikk på klokka. Riley så det.

«Mamma, ikke hold oss på pinebenken lenger, hva er det du har å fortelle oss?» sa han på sin perfekte måte, som fikk alle til å rette oppmerksomheten ut fra eget hode og mot bordet. Han hadde en egen evne til å føre folk sammen.

«Jeg vil ikke ha. Jeg liker ikke hummer,» sa bestemor og dyttet vekk tallerkenen i luften før den var satt ned på bordet.

Mamma så litt mismodig ut, men kom på hvorfor vi alle var samlet der, og så bort på far. Far fortsatte å lese avisen og merket ikke engang at han hadde fått servert en hummer. Mamma satte seg ned og så spent ut. «Ok, jeg sier det,» sa hun, som om det hadde vært tema for debatt. «Som dere vet feirer vi femogtredve års bryllupsdag i juli.» Hun sendte oss alle et «er det ikke utrolig hvor fort tiden går»-blikk. «Og for å feire dagen har far og jeg bestemt oss for å …» hun så fra den ene til den andre med stjerner i blikket, «fornye løftene våre!» Iveren overtok stemmen hennes underveis og ga de tre siste ordene et hysterisk, høyt skjær. Det fikk til og med far til å senke avisen og se på henne, men så oppdaget han hummeren, brettet sammen avisen og begynte å spise.

«Oi,» sa jeg.

Mange av vennene mine hadde giftet seg de to siste årene. Det var som en epidemi – så snart et par giftet seg, var det en hel haug som forlovet seg og spankulerte opp kirkegulvet som oppblåste påfugler. Jeg hadde sett fornuftige voksne kvinner reduseres til gærninger som kastet seg hodestups inn i stereotypier og tradisjoner de hadde brukt hele livet på å bekjempe. Jeg hadde vært med på mange av disse ritualene iført ukledelige kjoler i stygge farger, men dette var annerledes. Dette var moren min, hvilket betydde at det kom til å bli monumentalt, katastrofalt mye verre.

«Philip, elskling, pappa ville blitt så glad om du ville være forloveren hans.» Philip ble rød i ansiktet og vokste noen centimeter der han satt. Han nikket sakte, så satt ut av den store æren at han ikke fikk frem et ord. «Riley, kjære, kunne du tenke deg å føre meg opp kirkegulvet?»

Riley strålte. «Jeg har jo prøvd å bli kvitt deg i mange år allerede.»

Alle lo, inkludert bestemor, som elsket en vits på mammas bekostning. Jeg svelget, for jeg visste hva som skulle komme. Jeg visste det. Så rettet hun blikket mot meg, og alt jeg så var en munn, en stor, smilende munn som tok over fjeset hennes, som om leppene hennes hadde spist øynene og nesen. «Lille venn, kunne du tenke deg å være forloveren min? Kanskje vi kunne gjøre sånn med håret ditt igjen, det er så pent?»

«Hun kommer til å bli forkjølet,» sa bestemor.

«Hun er ikke blitt det nå.»

«Men vil du utsette henne for den risikoen?»

«Vi kan kjøpe lommetørklær i samme stoff som kjolen hennes, for sikkerhets skyld.»

«Ikke hvis det er samme stoff som i den forrige brudekjolen din.»

Og det var det. Livet mitt var over.

Jeg kikket på klokka.

«Så synd at du må gå så snart, vi har så mye å planlegge. Tror du at du kunne komme tilbake i morgen, så kunne vi gå gjennom alt sammen?» spurte mamma, ivrig og desperat på samme tid.

Og her var dilemmaet. Livet mitt eller familien min. Begge var like ille.

«Jeg kan ikke,» sa jeg og ble møtt med stillhet. Ingen i Silchester-familien sa nei til en invitasjon, det ble ansett som uhøflig. Man gikk fra en tilstelning til en annen og satte himmel og jord i bevegelse for å få med seg alt man var invitert til – man hyrte inn dobbeltgjengere og reiste i tidsmaskiner for å ivareta hver eneste lille avtale man hadde inngått, til og med avtaler som var inngått av andre og som man ikke visste noe om.

«Hvorfor ikke, kjære deg?» Mamma prøvde å se bekymret ut, men utstrålte bare: Du har forrådt meg.

«Eller, kanskje jeg kan komme, men jeg har en avtale klokka tolv, og jeg vet ikke hvor lenge det varer.»

«Hvem har du en avtale med?» spurte mamma.

Ja ja, jeg måtte jo fortelle dem det før eller senere.

«Jeg har en avtale med livet mitt.» Jeg sa det så saklig jeg klarte, men forventet ikke at noen av dem ante hva jeg snakket om. Jeg ventet spørsmål og fordømmelse og tenkte å forklare dem at det bare var en helt tilfeldig ting som plutselig kunne skje i et menneskes liv, som en juryinnkallelse, at de ikke trengte å bekymre seg, at livet mitt var helt i orden, helt finfint.

«Åh,» utbrøt mamma i en skjærende tone. «Herremin, det er nesten ikke til å tro.» Hun så seg rundt bordet, på de andre som satt der. «Ja, det er da overraskende, er det ikke? Vi er så overrasket, alle sammen. Hjelpes. For en overraskelse.»

Jeg så på Riley først. Han så rar ut der han satt med blikket ned og dro fingrene liksom meditativt over taggene på gaffelen og stakk den ene fingeren etter den andre, mykt og forsiktig. Deretter kikket jeg bort på Philip. Han var blitt lett rosa i kinnene. Bestemor så en annen vei som om det hang en vond lukt i luften og det var mammas feil, men det var jo for så vidt ikke noe nytt. Jeg torde ikke se på faren min.

«Dere visste det.»

Mamma rødmet. «Gjorde vi?»

«Dere visste det alle sammen.»

Mamma sank fortvilet sammen i stolen.

«Hvordan visste dere det?» Stemmen min var hevet. Ingen i Silchester-familien hever noensinne stemmen.

Ingen svarte.

«Riley?»

Endelig så Riley opp og ga meg et lite smil. «Vi måtte skrive under på noen papirer, Lucy, det er alt, vi måtte gi dem tillatelse til å gå videre.»

«Hva måtte dere?! Så dere har visst om det hele tiden?!»

«Det er ikke hans skyld, lille venn, han hadde ikke noe med det å gjøre. Det var jeg som dro ham inn i det. De trengte minst to underskrifter.»

«Hvem av dere har skrevet under? Alle sammen?»

«Ikke hev stemmen, unge dame,» sa bestemor.

Jeg hadde lyst til å kaste brødet på mamma eller mose hummercocktail ned i halsen på henne, og jeg viste det kanskje veldig tydelig, for Philip ba alle om å roe seg. Jeg fikk aldri hørt hvordan samtalen endte; jeg satte av gårde gjennom hagen – jeg gikk fort, jeg løp ikke, ingen i Silchester-familien løper av gårde – for å komme så langt unna dem som mulig så fort som mulig. Jeg gikk selvfølgelig ikke fra bordet uten å takke for maten, jeg kan ikke huske akkurat hva jeg sa, jeg mumlet noe om at jeg var sent ute eller noe, og forlot dem på høflig vis. Det var først da jeg hadde lukket inngangsdøren bak meg, ilt ned trappene og sto på gårdsplassen at jeg innså at jeg hadde glemt skoene mine bak i hagen. Jeg trippet over steinhellene mens jeg stagget skriket inni meg ved å bite meg selv i kinnet, og kjørte Sebastian så fort han bar ned oppkjørselen og til porten. Sebastian prustet hele veien som for å si «ha, nå kan dere ha det så godt», men der stanset den flotte ferden, for porten var stengt og jeg var fanget. Jeg rullet ned vinduet og trykket på intercomen.

«Kom igjen, Lucy,» sa Riley, «ikke vær sint.»

«Slipp meg ut,» svarte jeg og nektet å møte intercomens blikk.

«Hun gjorde det for din skyld.»

«Ikke lat som om du ikke hadde noe med det å gjøre.»

«Ok, greit. Vi gjorde det for din skyld.»

«Hvorfor det? Jeg har det helt fint.»

«Du sier så.»

«Fordi jeg mener det,» bjeffet jeg. «Åpne porten!»