Originaltittel: Valentina in the dark room

© 2013, Noelle Harrison

© 2013, Bazar Forlag AS
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt fra engelsk av Bente Rannveig Hansen

Omslagsdesign: Design Studio of Ediciones B, S.A

Tilrettelegging av design: Carina Holtmon

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 9788280875730

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Til Barry, du er alt for meg.

Og til den Valentina som finnes i oss alle.

Belle

DE BAR HENNE NAKEN ned til vannkanten. De la henne ned i den ennå varme sanden, med føttene vendt mot havet. Hun kjente at det skvulpet mykt mot anklene som når en av hennes elskere kysset tærne hennes med kjølige lepper.

Natten var uten måneskinn, men noen få stjerner blinket på himmelen, ørsmå nålestikk av håp, tårer i hjertet hennes. Det var så mørkt at hun ikke lenger kunne se ansiktene deres. Hun følte det som om hun virvlet ut av den virkelige verden og inn i et annet kosmos. Et sted befolket av hennes egne fantasier. Ledsagerne hennes var med ett noe mer enn bare menn. De var skyggevesener som pulserte av behov, av begjær. Hun befant seg ute i det fri, ved havet, men kunne like gjerne ha vært inne i en beksvart grotte eller i et mørklagt rom. Hun var litt redd, men ikke nok til at hun ville stoppe. Hun var i ferd med å bli som dem: sitt andre jeg.

Valentina

VALENTINA STØTTER SEG OPP PÅ ALBUENE og ser drømmende på elskeren sin. I seks måneder har de bodd sammen. Hun lener seg nærmere og legger armen forsiktig over ryggen til Theo. Hun elsker å gjøre dette mens han sover, når han ikke vet hvordan hun forestiller seg de to sammen, og alt de kunne ha gjort. Med kjærlige bevegelser stryker hun den perfekte huden hans, gir uttrykk for et sjeldent øyeblikk av hengivenhet. Hun ville aldri gjort noe liknende om Theo var våken.

Valentina betrakter den linbleke armen sin mot den matte, gulbrune huden til Theo Steen, og det slår henne hvilken fullkommen kontrast de to er. Hun er blek og spedlemmet som Louise Brooks, hennes elskede ikon fra tjueårene. Han er mørkhudet, mer sensuell enn noen latinsk elsker hun har hatt, og likevel er øynene hans foruroligende blå. Det ville gitt mer mening dersom det var hun som var mørk. Hun er tross alt italiensk, mens Theo er fra New York, sønn av nederlandske immigranter. Hun vet ikke mye om bakgrunnen hans, men det virker som om den er veldig annerledes enn hennes. Han har et nært forhold til begge foreldrene, og i Valentinas øyne var han et lykkelig barn, overøst med oppmerksomhet og penger. Theo er en dyktig cellist, kunstkjenner og fekter, og i tillegg behersker han et utall språk. Han kunne ha valgt et hvilket som helst yrke. Han er en sånn mann som hun trodde ville irritere henne. En privilegert fyr som ikke trenger å bekymre seg for hvordan han skal tjene til livets opphold, og som kan hengi seg helt og fullt til sin lidenskap, nemlig å studere og analysere moderne kunst. Likevel dumpet hun ham ikke ved første anledning, slik hun hadde trodd at hun kanskje kom til å gjøre. I stedet ligger han her i sengen ved siden av henne og sover den uskyldiges søvn. Han bor sammen med henne.

Valentina ser ned på den sovende elskeren sin. Theo ligger på magen med hodet vendt bort fra henne. Hun lurer på hvor drømmene hans tar ham med. Hun lurer på om han kommer til å våkne med minnet om kjærtegnene hennes mot huden. Kvelden før ville hun så inderlig at det skulle gå for ham, samtidig som hun merkelig nok ikke følte noe behov for å få orgasme selv. Dette er helt uvanlig til å være henne, tenker hun. Selv nå tenker hun ikke på morgensex. Er det sånn at lidenskapen dør på et visst punkt? Om man fjernet det seksuelle begjæret mellom henne og Theo, ville det ikke vært noe igjen da? Fremmede før de fant hverandre; og fremmede etterpå. Er tiden inne for å gjøre det slutt? Nei, ikke ennå, trygler en stemme i hodet hennes, og hun forsøker å svelge engstelsen hun føler. Denne panikken er ubegrunnet. Det er bare så nytt for henne, dette med å bo sammen.

Hun har aldri delt leiligheten sin med noen andre, ikke siden moren hennes reiste. Det skremmer henne fremdeles hvor enkelt alt ordnet seg, det at Theo flyttet inn. Hun vet hvorfor hun spurte ham. Det var en spontan reaksjon på morens advarsel. Bruker han henne? Instinktivt forkaster hun tanken. Han var så usikker på om han skulle akseptere tilbudet hennes. Spurte henne gjentatte ganger om hun var sikker. Det er noe ved ham som er annerledes. Han har allerede sett henne på sitt mest deprimerte, og han forlot henne ikke.

Valentina vikler hjørnet på lakenet rundt fingeren så hardt hun kan. En ring av hvit bomull strammer rundt huden hennes så hun biter seg i leppen. Det er fordi han aldri tar noe for gitt, tenker hun; selv om han har et enkelt liv, slutter han aldri å tilfredsstille henne.

Hun legger seg bakover i sengen igjen og smiler opp mot taket, studerer hver eneste funklende krystall i lysekronen mens hun husker kvelden før. Hun lar tungen gli over leppene. Fremdeles kan hun kjenne smaken av ham, og hun nyter den salte fornemmelsen av elskeren sin mens hun tenker på hvordan hun kjærtegnet ham med munnen, presset ham til det ytterste og unnlot å stoppe selv om han tryglet om å få være inni henne. Hun ville ikke tillate det. Hun ville at alt skulle dreie seg om ham. Dermed fortsatte hun: slikket, pirret ham med tennene, lot tungen leke rundt ereksjonen hans og strammet leppene om den fløyelsaktige hardheten. Hun trengte å kjenne at det gikk for ham i munnen hennes. Hans sårbarhet, hennes makt. Hun hadde tatt ham med utfor kanten. Og da Theo ropte navnet hennes, var det som hjertet hennes blusset opp. Som om det brente henne og samtidig varmet henne, idet det fylte henne med både frykt og tilfredsstillelse. Hvordan var det mulig? Vanligvis liker hun ikke at elskerne hennes snakker, og langt mindre at de roper. Hun insisterer alltid på å elske i taushet. Hun kan ikke fordra falske kjærlighetserklæringer, uttalt i lidenskapens hete. Likevel ropte Theo til henne, og dypt inni henne lød et ekko, selv om hun bevisst fornekter det. Nå kjenner hun den salte smaken av ham på leppene. Hun lukker øynene og skyver bort uønskede bilder mens smilet hennes blekner. Men snart stiger de til overflaten igjen, disse usammenhengende fornemmelsene fra drømmen hennes. Av å synke i vann, ute av stand til å svømme opp mot lyset; mørke, en følelse av å bli kvalt.

«Hallo, hva er i veien?»

Hun åpner øynene. Theo ligger på siden og hviler hodet på hånden mens det klare blå blikket gransker henne.

«Jeg hadde en vond drøm i natt.»

Han trekker henne inntil seg, og hun lar ham gjøre det. Hun lukker øynene og kjenner haken hans der den hviler mot hodet hennes.

«Har du lyst til å fortelle meg om den?» spør han, og stemmen lyder dempet mot håret hennes, men hun svarer ikke, ikke med det samme, og han presser henne ikke. Det føles så godt å ligge i sin elskedes armer; hun vil ikke ta ham med tilbake til drømmene sine, ødelegge en helt ny dag med vonde tanker.

«Nei,» sier hun.

«Greit, elskling.» Han kysser henne på hodet. De kjærlige ordene kom så lett over leppene hans. Mener han det virkelig? Hun synes det er vanskelig å si det samme, ordene setter seg fast i halsen. Elskling. Hun stivner i armene hans, prøver å trekke seg unna. Theo løsner grepet som om han fornemmer hennes behov for avstand.

«Jeg lager litt te,» sier han og står opp av sengen mens han omhyggelig unngår øyekontakt. Hun betrakter den deilige nakne kroppen hans idet han går gjennom rommet. Han tar på seg silkemorgenkåpen hennes, noe som bare gjør ham enda mer mannlig ettersom den understreker de maskuline konturene av kroppen hans. Hun kjenner en sitring nedenfor navlen, dypere, dypere, idet hun ser ham gå ut gjennom døren. Hvorfor ble hun kald i armene hans? Akkurat nå kunne hun ha elsket med ham.

Hun kikker på klokken. Den er over sju allerede. Hun burde stå opp; hun har en travel dag foran seg, og likevel klarer hun ikke å løsrive seg fra det tilfluktsstedet sengen hennes er. Hun gjesper og strekker seg mens hun venter på at Theo skal komme tilbake med teen. Hun er glad hun ikke ødela denne morgenen med narsissismen sin.

Valentina liker ikke fortiden. Hun har aldri forstått samtidens unaturlige opptatthet av åpne forhold, behovet for å grave i sin egen personlige historie og forvente at partneren skal ta del i den. Det forundrer henne at så mange unge kvinner ønsker å manipulere kjærestene sine gjennom medlidenhet. Det siste hun ønsker, er å være et offer. Nei, da foretrekker hun aldri å se seg tilbake, alltid å opprettholde et skjær av mystikk. Hun synes man skal holde hemmelighetene sine for seg selv. Det har alltid vært hennes motto. Og likevel …

Hun kan ikke glemme Gina Faladis ord. Sagt i all uskyldighet, naturligvis. Gina er hyggelig, om enn litt for underdanig etter Valentinas mening. Hun har sett hvordan hun lar kjæresten, Gregorio, kommandere henne. Og til tross for dette er Gina en av de dyktigste makeupartistene Valentina noen gang har jobbet sammen med. Forrige uke reiste de til Praha sammen for å ta en serie motefotografier for Marie Claire. Det var på flyet hjemover, etter et par glass vin, at Gina stilte det spørsmålet som nå spinner rundt i hodet hennes som en stor, svart katt.

Hvor reiser han egentlig?

Det var det Gina hadde sagt. Valentina skulle til å si at hun ikke hadde noen anelse, og hva så, at det ikke var noen sjalusi mellom Theo og henne, men da hun så at Gina var i ferd med å heve øyebrynene, ombestemte hun seg.

Jobb. Hun tok en slurk av rødvinen. Rundt omkring på utstillinger. Møter kunstnere. Kjøper kunst, forklarte hun vagt. En god unnskyldning, og hvem vet, kanskje var det sant også. Men faktum er at Valentina ikke har den fjerneste idé om hvor elskeren hennes reiser en gang i måneden, flere dager i strekk. Jo da, det har vært artikler og anmeldelser, og før han traff henne, utgav han to bøker, én om tysk ekspresjonisme og én om italiensk futurisme i tjueårene, men han hadde på langt nær vært så produktiv som man ville forvente av en kunstkritiker som stadig er på farten. Og hva gjør han i Milano? Deltidsstillingen som foreleser ved universitetet er neppe særlig godt betalt. Han kunne vel ha fått en bedre jobb på et universitet hjemme i USA? Og likevel, da hun spurte Theo hvorfor han var i Italia, unngikk han å svare henne, bare veivet med armene som en ekte italiener og sa svevende at det var der han trengte å være akkurat nå. Hver dag venter hun på at han skal fortelle henne at han skal tilbake til Statene. Og likevel har han fremdeles base i Milano, nesten ett år etter at de møttes.

Til å begynne med brydde ikke Valentina seg om hvor Theo reiste. De første par månedene de bodde sammen, gledet hun seg tvert imot til de små forsvinningene hans. Hun kunne ikke la være å lure på hvorfor hun hadde tilbudt ham å flytte inn så tidlig, og skyldte på at det var morens uttalelse som hadde presset henne til det.

«Ikke la ham eie deg; det er det eneste de vil. Og for guds skyld, flytt ikke sammen med ham.»

Som vanlig hadde moren tatt luven fra henne. Hva var det forresten som hadde fått Valentina til å ringe? Hun hadde hatt en slags opptur etter de første spennende ukene med Theo, og hadde følt en tåpelig trang til å dele det med moren. Hun hadde til og med sittet oppe halve natten og ventet på et passende tidspunkt for å ringe henne – hun bodde i USA. Naturligvis burde hun ha visst bedre. I stedet for å være lykkelig på hennes vegne så moren utelukkende det negative.

«Valentina,» advarte hun. «Du og jeg er ikke i stand til å overgi oss helt og fullt til én mann. Vi trenger armslag. Jeg lærte det på den vanskelige måten, jenta mi. Ikke kast deg ut i noe som helst.»

Rådet hennes gjorde Valentina rasende. Hun liknet ikke moren sin, som var forfengelig og selvsentrert, som higet etter oppmerksomhet og ikke var i stand til å dele, ikke engang med sine egne barn. Hun måtte bevise at moren tok feil. Allerede samme kveld, til Theos store forbløffelse, inviterte hun ham derfor til å flytte inn hos henne. Hvorfor ikke? Huseieren hadde nettopp sagt ham opp, så han måtte uansett finne seg et nytt sted å bo. Leiligheten hennes var stor, og ettersom den tilhørte moren hennes, kostet den henne ingen verdens ting. De ville dele leiligheten som venner, sa hun til ham, to venner som tilfeldigvis også hadde sex med hverandre. Det paradoksale i forslaget hennes fikk ham til å le og kalle henne en gal kvinne. Og like fullt takket han ja.

Skal hun være ærlig mot seg selv, må Valentina innrømme at hun er redd moren hennes hadde rett. Hun synes det er vanskelig å venne seg til å inngå kompromisser. Hun og Theo krangler sjelden, de har like preferanser innenfor musikk, mat og kunst, og likevel er det de små tingene som irriterer henne. Hun liker å ha døren til soverommet åpen om natten, og et tent lys ute i entreen, mens Theo foretrekker stummende mørke og en lukket dør. Hun liker å ha det stille når hun arbeider, mens han spiller musikk. Som regel er det noe de begge liker, men fra tid til annen setter han på et eller annet fra åttiårene som moren hennes elsket – Joy Division, The Cure – altfor høyt, sånn at hun hører det selv om hun er i studioet eller inne på mørkerommet og framkaller bilder. Det får henne alltid til å skjære tenner. Og det hender at han snakker for mye. Han er nøye med ikke å snakke om seg selv, eller å stille altfor mange spørsmål om moren hennes (noe alle de andre elskerne hennes ender med å gjøre, og som øyeblikkelig får henne til å miste tenningen), men han er besatt av diskusjoner. Det kan naturligvis være kunst, eller en film de nettopp har sett, og det er greit. Men Theo liker også å fordype seg i samtaler om aktuelle nyheter, økonomi eller historie. Han spør henne alltid ut om italiensk politikk. Hva mener folk om Mussolini nå for tiden? Hva skjedde med familien hennes under annen verdenskrig? Valentina gir blaffen. Hun ble fôret med politikk som barn. Morens godnatthistorier om hva som hadde skjedd med hennes fars familie under krigen, var nok til å kurere henne for alltid, i likhet med diskusjonene moren hadde med broren hennes Mattia når de en sjelden gang møttes, om positive og negative sider ved kommunismen. Av en eller annen grunn setter hun likhetstegn mellom foreldrenes motstridende ideologier og grunnen til at hennes egen far reiste fra dem for så lenge siden. Valentina liker ikke idealister. Folk som forsømmer sin egen familie i kampen for det felles beste. Theo virker mer pragmatisk – naturlig nok, med den oppveksten han har. Og likevel blir hun irritabel når han begynner å prate om verden og hvordan man kan skape forandring. Legger han merke til at hun kniper leppene sammen til en umeddelsom strek, til at hun strammer kjevene når han presser henne til å si sin mening? Det er neppe tilfeldig at Theo vanligvis allerede dagen etter forteller at han skal ut på en ny jobbreise, som om han forstår at hun har behov for å være alene.

Valentina har alltid vært vant til ensomhet. Hun vokste opp som et enebarn, ettersom Mattia var tretten og gikk på internatskole da hun ble født. Faren hennes forlot dem før hun var gammel nok til å huske ham. Selv Mattia påstår at han ikke vet hvor han befinner seg. Så det var bare hun og moren, som helt fra begynnelsen av lærte henne å være selvstendig. Fra hun var svært ung, tok moren henne med på fotooppdrag, og de mange lange timene hun satt og ventet, gjorde at hun ble en ivrig leser.

Så snart Valentina fylte tretten, etterlot moren henne i Milano under påskudd av at hun ikke ville avbryte utdannelsen hennes, men Valentina mistenkte at det var fordi hun ikke ville la tenåringsdatteren legge en demper på henne. Alle menn elsket Tina Rosselli. Hun var et ikon i sin verden av glamour og stil. Hun gjorde aldri noe forsøk på å skjule alderen sin, såpass skulle hun ha, men det å være fotfulgt av en iøynefallende yngre versjon av seg selv var i overkant tøft for forfengeligheten hennes. Dermed ble det til at Valentina tilbrakte uker om gangen alene i leiligheten, uten selskap av andre enn Tash, den gretne katten til moren. Hun husket at hun hadde tatt med Gaby hjem en fredag etter skolen, og at Gaby var blitt stum av forbløffelse da det gikk opp for henne at Valentina hadde vært alene hele uken. Valentina fortalte det aldri til noen på skolen.

«Men hvem er det som passer på deg?» spurte Gaby med store, medfølende øyne.

«Jeg trenger ikke noen til å passe på meg,» svarte Valentina nedlatende.

«Ordner du alt selv?» spurte Gaby. «Klærne dine også?»

Valentina kunne ikke unngå å legge merke til at venninnen betraktet den krøllete skoleuniformen hennes. Nonnene skjente alltid på henne for at skjørtet og blusen så sjaskete ut, noe hun aldri fortalte videre til moren, som var ekstremt opptatt av utseendet sitt og alltid gav Valentina streng beskjed om å kle seg pent.

«Jeg bryr meg ikke om hvordan jeg ser ut,» sa hun overlegent.

Forsiktig hengte Gaby sekken sin over ryggen på en kjøkkenstol. Bordet var fullt av uvaskede kopper og et par klissete tallerkener.

«Lager du mat selv også?» spurte hun Valentina.

«På en måte.» Valentina slentret bort til kjøleskapet mens hun følte seg veldig voksen. «Er du sulten?»

«Alltid!» Gaby smilte til henne. «Nå vet jeg det! Vi spiser alt det vi ikke får lov til å spise! Jeg går på bakeriet mens du lager mat.»

Valentina hang slapt over kjøleskapsdøren og stirret inn. Det inneholdt to glass pesto, en bit parmesan og en pakke rigatoni. Det var det hele. Gaby kom bort og stilte seg ved siden av henne. Hun la en arm rundt livet på venninnen da hun fikk se det ynkelige utvalget.

«Er det alt du har?» hvisket hun forskrekket.

Valentina klarte ikke å svare. Hun så inn i kjøleskapet med venninnens øyne. Hun skammet seg sånn over moren sin.

«Mamma bryr seg ikke så veldig om mat …»

Gaby klemte henne om livet.

«Jeg kan lage noe godt til deg. Moren min har lært meg litt.»

Valentina bet seg i leppen. Hun var glad i Gaby, men iblant kunne hun ikke la være å føle et snev av misunnelse. Moren til Gaby var en av de tradisjonelle italienske mødrene, en stor og tykk dame som forgudet barna sine og ustanselig stappet mat i munnen på en. Gaby klaget over at det var derfor hun var dobbelt så stor som Valentina. Valentina, på sin side, følte beundring for Gabys begynnende kurver. Selv var hun fremdeles høy og smal, uten antydning til kvinnelige former. Moren hennes hadde aldri lært henne å lage mat.

«Ok, da går jeg til bakeriet og kjøper noen kaker,» sa Valentina.

«Ta noen forskjellige, fire til hver!» ropte Gaby idet Valentina var på vei ut gjennom døren.

Ikke nok med at Gaby lagde mat, et overdådig måltid bestående av pesto og rigatoni, og med en fyldig tomatsaus (hvordan klarte hun å finne ingrediensene i de kaotiske kjøkkenskapene?), men før Valentina kom tilbake med kakene, hadde hun også feid gulvet, tatt oppvasken og tørket av kjøkkenbordet. At venninnen var så snill mot henne, fylte Valentina med ærefrykt, for hun visste at hun ikke ville ha tenkt på å gjøre det samme for henne.

«Er du ikke ensom?» spurte Gaby mens Valentina skrapte resten av tomatsausen av tallerkenen og slikket skjeen grådig.

«Aldri,» sa Valentina. Så lente hun seg bakover med den sjeldne følelsen av å være mett. «Jeg liker å være alene. Selv om jeg ikke ville hatt noe imot å ha deg som kokk.»

Dette at hun trives med å være alene, har aldri gått over. Inntil Gina uttalte de skjebnesvangre ordene, har derfor Valentina bestandig sett fram til de korte reisene til Theo. To, maks tre, dager borte fra henne. Lenge nok til at hun kan nyte ensomheten og savne ham, men ikke lenge nok til at hun bekymrer seg for hvor han er, eller hva han gjør. Det faktum at han aldri har gitt henne noen forklaring, viser at han anser dem for å være hevet over den eiertrangen som trekker andre par ned. Det er virkelig sant at de først og fremst deler leilighet, og at de dernest er elskere. Han spør henne aldri hva hun har holdt på med.

Valentina står opp av sengen og trekker gardinene til side før hun setter det franske vinduet på gløtt. Hun kjenner den kjølige høstvinden, men selv om den får det til å prikke kaldt i huden, er det deilig å stå der naken. Hun lukker øynene og forestiller seg at vinden er en hånd som stryker henne fra pannen nedover kinnene mot halsen og halsgropen og videre til brystet. Hun kjenner brystvortene knoppe seg etter som temperaturen synker i rommet, og den kjølige vinden slikker henne mellom beina. Hun kan høre den konstante trafikkstrømmen gjennom Milano, selve byens puls, og samtidig registrerer hun også roen som ligger under det hele. Hun visualiserer tilfeldige bilder av stillhet: en due som tar til vingene i buegangen i Sant’Ambrogio, en båt som driver nedover Navigliokanalen, en forlatt huske som gynger i vinden i Parco Sempione. Hun kjenner lukten av de døende bladene, forestiller seg hvordan de virvlende løsner fra greinene på trærne i Via De Amicis. Hun liker Milano på denne tiden av året. Det er omsider kjøligere i luften etter den tunge, fuktige sommeren. August kan være et mareritt, førti grader og blygrå himmel. Alle prøver å unnslippe. I år reiste hun og Theo til Sardinia i tre uker. Like varmt, men takket være sjøen føltes det ikke like trykkende.

Hun åpner øynene og kjenner en dyp lengsel etter Sardinia. Etter å være ute i naturen, naken i den varme sanden mens den salte sjølukten skyller innover henne. Hun går gjennom soverommet og forestiller seg at hun vasser i det behagelige sjøvannet. Hun kjenner vekten av sin egen nakenhet og får et glimt av rumpa si idet hun passerer speilet. Menn har alltid beundret baken hennes. Hun må innrømme at hun er stolt av den selv også. Etter å ha vært en sånn radmager tenåring var hun lettet da hun endelig fikk kvinnelige former. Hun kan ikke fordra å se kvinner som skammer seg over kroppen sin. Som kjemper seg inn i badedrakten bak et håndkle på stranden; som er flaue og unngår blikkontakt med andre når de prøver klær i butikker. Kan de ikke se hvor vakre de er i sitt mangfold, innenfor de mykt rundede konturene: kremaktig fløyelshud, bryster i alle former og fasonger, bløte mager, brede hofter, fyldige lår? De eneste kvinnene hun vet om som er like åpne som henne når det kommer til nakenhet, er modellene hun fotograferer. De syltynne jentene er hinsides alt som heter sjenanse. Iblant når hun ser modeller som åpenbart er anorektiske, blir hun anspent, nesten sint. Hun er – som alle vennene hennes ville ha fortalt deg – et av de minst fordomsfulle menneskene du noensinne kommer til å møte. Men anoreksi får fram vonde minner hos Valentina. Minner om moren som hun helst vil glemme.

Da Theo kommer inn på soverommet igjen med et brett med tekanne, kopper og skåler, sitter Valentina forventningsfullt i sengen igjen, med ryggen støttet opp mot en pute mot hodegjerdet i jern. Dette er en av fordelene ved å bo sammen med noen. Bare det at Theo lager te, får henne til å føle seg verdsatt.

Elskeren hennes plasserer brettet forsiktig midt i sengen, og setter seg ved siden av henne.

«Vil du være moren?» spør han henne.

Den engelske frasen fryder henne. Det siste hun kan se for seg at moren hennes gjør, er å skjenke te fra en tekanne, som en hertuginne.

«Selvsagt,» sier hun og ser ertende på Theo. «Du vet jo at jeg liker å ha ansvaret en gang iblant.»

Han smiler tilbake til henne idet hun løfter tekannen og begynner å skjenke i koppen hans. Mens hun gjør det, lener Theo seg forover og krummer en hånd om hvert av brystene hennes.

«Jeg vil ikke at eiendommen min skal bli nedsølt av varm te,» forklarer han og blunker til henne.

Hun gir ham en overlegen smekk på hendene selv om en del av henne liker dette. Hun lener seg tilbake mot puten med den varme tekoppen mellom hendene, og lurer på om de likner et gammelt ektepar, der de sitter ved siden av hverandre i sengen og drikker Earl Grey før frokost. Vel, vi er i det minste nakne, tenker hun fortrøstningsfullt.

«Går det bedre nå?» spør Theo henne.

Hun nikker og nipper til teen. Den varme drikken føles styrkende, og ja, nå kjenner hun at natteskrekken hennes har sluppet taket for i dag. Theo setter tekoppen fra seg på nattbordet, lener seg over henne og kysser henne på halsen, like under øret. Det kiler, og samtidig kjenner hun et snev av hjertebank.

«Det er noe jeg må spørre deg om,» hvisker han, og pusten hans får håret hennes til å flagre.

Hun føler seg plutselig usikker, og stivner til. Nei, ikke nå; hun vil ikke snakke om det akkurat nå.

«Jeg må stå opp. Jeg vil framkalle noen bilder før jeg drar ut på fotoshooten,» sier hun og setter koppen ned på skålen.

«Det er bare et lite spørsmål, Valentina, ta det rolig.» Hun ser på ham, og han smiler til henne med et forvirret uttrykk i øynene. Gjør han narr av henne?

«Ok, kom med det, da,» kommanderer hun.

«Foreldrene mine kommer til Europa,» sier Theo. «Først skal de til Amsterdam for å besøke besteforeldrene mine, og så tenkte de å komme og hilse på oss her i Milano.»

«Vet de om meg?»

«Selvfølgelig vet de om deg!» ler han. «Vi har jo bodd sammen i seks måneder, Valentina. De gleder seg til å hilse på deg.»

Hun ser skrekkslagen på ham. Han er fullstendig avslappet, som om dette er helt ubetydelig. Det faktum at foreldrene hans kommer til Milano. At han vil at hun skal treffe dem. Et lite øyeblikk er hun så tørr i munnen at hun ikke får fram en lyd.

«De kommer ikke før i slutten av november,» fortsetter ham. «Jeg vet at det er lenge til, men jeg tenkte jeg skulle si fra.» Han nøler idet han så smått registrerer ansiktsuttrykket hennes. «Jeg vet at du ikke er så begeistret for sånne familiegreier.»

Hun rister voldsomt på hodet.

«Nei, Theo, jeg beklager. Jeg kan ikke møte foreldrene dine.»

«Hva?» Han ser fortumlet ut. Munnen hans åpner seg som om han har fått sjokk.

«Jeg har fortalt deg dette før. Det er sånn jeg er,» sier hun stivt. Hun trekker dynen til side og anstrenger seg for å komme seg ut av sengen. Theo griper henne i armen, holder henne tilbake.

«Valentina,» sier han ømt. «Det er virkelig ingenting å grue seg for. De er hyggelige folk. Jeg har fortalt dem så mye om deg. De har bare lyst til å treffe deg.»

Hun snur seg brått mot ham.

«Du har fortalt dem om meg!» spytter hun ut.

«Selvfølgelig har jeg det. Du er jo kjæresten min.» Theo ser såret ut.

«Sier du det,» sier hun slemt.

Theo rynker pannen og ser forvirret ut.

«Hva er du da, hvis du ikke er kjæresten min? Vi bor jo sammen, Valentina. Vi har allerede vært igjennom –»

«Ikke si det … Jeg sa at du ikke skulle nevne det igjen …»

«Men Valentina …»

Hun løfter hånden, stopper ham før han får sagt noe mer.

«Jeg er elskerinnen din, Theo. Og det er noe helt annet enn en kjæreste. Begrepet ’kjæreste’ antyder at vi har et eller annet forpliktende forhold, en mulig framtid. ’Elskerinne’ er et mer flyktig begrep. Det er en midlertidig tilstand.»

«Herregud, Valentina!» utbryter Theo. «Du er så ufattelig irriterende.»

«Husk det, Theo,» sier hun rolig, og det er en god følelse, opplevelsen av å ha kontroll, «at da du flyttet inn i denne leiligheten, sa jeg til deg at det var praktisk. Det passet for oss begge. Men jeg sa også at det ikke kom til å vare for alltid, ikke sant?»

Hun hører sin egen stemme. Den er utenfor henne selv, og hun minnes med ubehag det hennes egen mor sa. Ikke la ham eie deg.

«Valentina, jeg ber deg ikke om å forplikte deg til noe som helst. Det er bare foreldrene mine. Jeg vil gjerne at du skal møte dem, det er det hele.»

«Jeg beklager, Theo,» sier hun idet hun reiser seg fra sengen og ser ned på ham. «Jeg vil ikke. De kan godt være her, men jeg reiser bort. Da får dere stedet for dere selv. Det er bedre sånn.»

Theo måler henne vantro med blikket. Bare måten han ser på henne på, er nok til å gjøre brystvortene hennes harde, og hun kan ikke unngå å legge merke til hvordan han reagerer fysisk på den nakne kroppen hennes.

«Det er ikke bedre sånn,» sier han innstendig, og de knallblå øynene hans ser bønnfallende på henne. En del av henne ønsker å gi etter, legge seg tilbake i sengen, synke inn i favntaket hans og gjøre som han vil. Frykten er imidlertid større. Hun orker ikke tanken på å møte Theos foreldre. Det plasserer henne for nær ham, for dypt inn i hans verden. Og hvis det skjer, hvordan skal hun da finne veien ut igjen når det tar slutt, for det kommer jo en dag når de går lei av hverandre? Ingenting varer evig. Hun sukker dypt og snur seg vekk fra ham, tar opp morgenkåpen fra der han lot den falle ned på gulvet, og tar den på seg, knytter beltet stramt rundt livet.

«Jeg kan ikke snakke om dette akkurat nå. Jeg må gjøre meg klar. Jeg har mye å gjøre i dag.» Hun går bort til sminkebordet og tar opp børsten, drar den slapt gjennom håret. Hun ser på mens Theo står opp, ser nederlaget i ansiktstrekkene hans, og hun føler seg skyldig. Det er på tide å skifte samtaleemne.

«Har du lyst til å gå på åpningen til Antonella i kveld?» spør hun, og prøver å legge an en munter tone. Theo stopper i døråpningen med et håndkle i hånden.

«Beklager, men jeg kan ikke. Jeg må stikke. Jeg har en ny jobb.»

«Igjen?»

Ordet plumper ut av henne. Dødelig. Valentina ønsker at hun kunne ta det tilbake. Hun skynder seg å snu seg bort, men hun kan fremdeles se ansiktet hans i speilet. Nå ser han helt uanfektet ut.

«Vil du ikke at jeg skal dra?» spør han.

Hun gjør en voldsom retrett.

«Nei, herregud, jeg har ikke noe imot det. Det kom bare litt overraskende. Jeg visste ikke at du skulle reise igjen i dag …» Stemmen hennes dør hen, og hun føler seg plutselig dum, blottstilt.

«Vil du at jeg skal avlyse?» spør han mens han lener seg mot dørkarmen og betrakter henne nysgjerrig.

«Nei, selvfølgelig ikke,» kommer det skarpt fra henne. «Jeg lurte bare på hvor du skulle. Det er ikke viktig.» Hun prøver å høres likegyldig ut, konsentrerer seg om å ordne håret sitt.

«Er du sikker på at du ikke vil at jeg skal bli her?» spør han. Hun kan føle varmen i blikket hans selv om hun fremdeles unngår å se ham inn i øynene.

«Ja, sa jeg jo. Jeg bryr meg ikke,» sier hun hardt. «Jeg var bare nysgjerrig.» Hun gjør stemmen mykere.

Theo slipper håndkleet og kommer bort og stiller seg bak henne. Idet han lener seg mot henne og stryker henne over hånden, kan hun føle ereksjonen hans presse mot den silkekledde ryggen hennes. Hun vet at han prøver å lokke henne til å snu seg rundt og ta på ham. Likevel står hun imot.

«Jeg har alltid trodd at du ikke var så veldig interessert i hvor jeg drar, eller hva jeg gjør,» sier han lavt.

«Det stemmer. Jeg vet egentlig ikke hvorfor jeg spurte. Jeg liker mysterier,» forklarer hun, og fremdeles prøver hun å holde stemmen myk. «De gjør at man ikke kjeder seg.»

«Akkurat.»

Han snurrer henne rundt på stolen og smiler til henne som om han vet noe hun ikke vet.

«Hva er det?» Hun dytter en finger inn i magen hans, som er så hard at fingeren hennes nærmest spretter tilbake. Hvilken kunstanmelder har en sånn mage, egentlig?

«Jeg har en gave til deg,» sier Theo. «Jeg tror den kan forhindre at du kjeder deg mens jeg er borte.»

«Ja vel?» sier hun med grøtet stemme, og nå strekker hun armene ut etter ham. Kanskje hun har tid til å elske før hun må på jobb. Hun verker etter å kjenne ham inni seg. Morgenens samtale har gjort henne urolig. Hun vet at hun kommer til å føle seg roligere hvis de elsker. Hun skal til å ta på ham da Theo tar et skritt tilbake og rister på hodet mens han ser flørtende på henne.

«Så, så, Valentina,» sier han, og går tvers gjennom rommet mot klesskapet. «Tålmodighet, vet du.»

Han åpner skapet og tar ut en stor pakke som han setter på sminkebordet foran henne.

«Men hvorfor har du kjøpt en gave til meg?» spør hun, og de ser på hverandre i speilet. Han nøler et øyeblikk, holder henne med et blikk som sier mer enn ord. Ting hun ikke ønsker å erkjenne for seg selv. Hun slår blikket ned.

«Fordi jeg synes det er på tide at du får den,» sier han til henne.

Altså er det ikke noe hun muligens ønsker seg, eller noe hun muligens vil like; det er noe hun trenger. Hvorfor er han så kjedelig? Hun bøyer seg over sminkebordet for å pakke opp gaven, men Theo legger hånden sin over hennes og krummer håndflaten rundt knyttneven hennes. Hun kikker opp på ansiktet hans i speilet. Hun føler det som om tiden stopper opp idet hun ser inn i Theos isblå øyne, det eneste ved ham som har noe nordlig ved seg, og for første gang er hun nysgjerrig på hemmelighetene hans. Hun ser sitt eget speilbilde i de blå øynene: bitte liten og naken. En liten sommerfugl av kjøtt og blod preget inn i irisene hans.

«Senere,» sier han og trekker henne opp fra stolen ved sminkebordet. «Du kan åpne den når jeg har reist.»

Han kysser henne, og hun lar seg falle for berøringene hans. Hendene hans fikler med knuten i livet hennes, og da han har løsnet den, skyver han morgenkåpen over skuldrene hennes slik at den faller til gulvet. Den erigerte penisen hans er hard mot underlivet hennes, og hun lengter etter ham, verker etter å kjenne ham inni seg. Hun går opp på tærne og vikler det ene beinet rundt hans. Han er kortpustet idet han løfter henne opp og presser seg inn i henne.

«Valentina,» gisper han. «Å, min Valentina …»

«Hysj,» sier hun og legger en finger mot leppene hans for å få ham til å tie. Han bærer henne bort til sengen. Hun slynger seg omkring ham, kjenner at han glir dypere og dypere inn i henne. De faller ned på sengen som om de var én, og hun trekker ham hardt inntil seg, vil at han skal støte fortere, hardere inn i henne. Han setter seg opp, tar begge hendene hennes i en av sine og løfter dem over hodet hennes. Hun er fortapt i det intense begjæret hans. Han trekker seg langsomt tilbake, og da han brått trenger inn i henne igjen, kan hun ikke holde tilbake et lite gisp. Hun møter ham intenst, støter tilbake så hardt hun kan, og de blir én hamrende enhet. Hun lukker øynene, endelig avslappet. Det er dette hun trenger. Å slippe alt. Hun er bare sansefornemmelser, styrt av kroppen, uten en eneste tanke i hodet. Han berører henne dypt der inne, slik bare Theo kan, og hun begynner å pulsere rundt ham. Hun har et bilde av krusninger i vann; de blir større og større, så trekker de seg tilbake mot den virvlende malstrømmen i sentrum. De når klimaks sammen, og hun forsvinner under, som om selve sengen er bunnen av det havet som drukner dem. Vannet er svart.

Etterpå vugger han henne i armene. Hun vet at hun må stå opp, at hun kommer for sent på jobben, og likevel er hun som lammet, der hun ligger omslynget av elskeren sin.

«Valentina?» hvisker han i øret hennes.

«Ikke snakk,» bønnfaller hun ham. Ikke ødelegg denne fredelige stunden. Han ignorerer henne.

«Jeg ber deg, Valentina. Vær kjæresten min.»

Hun svarer ikke.

«Valentina, jeg vil at vi skal være mer enn tilfeldige elskere. Som deler leilighet.»

Hun ser på ham.

«Nei, Theo. Jeg vil ikke det.»

«Er du sikker?»

Hun nikker, og han ser så trist ut at hun nesten gir etter for ønsket hans. Men hva er poenget? Hun er ikke noen typisk kjæreste.

Hun prøver å trøste ham med kroppen sin. Hun legger en hånd på brystet hans, drar fingrene gjennom det krøllete håret og napper i det, før hun løfter fingrene til leppene sine og slikker på dem, klyper lett i brystvortene hans så de blir stive. Hele tiden stirrer han på henne uten å si noe, og likevel responderer ikke kroppen hans. Omsider tar han hendene hennes i sine, løfter dem opp og bort fra kroppen hans.

«Hvorfor ikke?» spør han. «Jeg vil ikke forandre deg. Jeg ønsker bare å kalle deg kjæresten min.»

«Theo … jeg kan ikke … det vet du … jeg har fortalt deg det før …»

De utilstrekkelige ordene hennes snubler i hverandre. Hun løsner hendene fra grepet hans.

«Kan du ikke bare tenke over det? Prøv, Valentina, vær så snill.»

Hun vil skrike til ham at det ikke går. Hun kan ikke tillate seg å bli forelsket i ham. Og likevel går hun med på å tenke over det. Selv om hun vet at det ikke er rettferdig, lar hun ham gå med et lite håp.

Det er for sent nå. Han har reist. Hvor vet hun ikke, bortsett fra at det må være kaldt der, ettersom han tok med vinterjakken og de kraftige støvlene sine. Hun er glad for at han ikke presset henne ytterligere. Vil du være kjæresten min? Nei, det kan hun aldri gå med på. Hvorfor kan han ikke bare la ting være som de er? Tilfeldig. Morsomt. Sexy. Men, tenker hun, det å bo sammen med noen kan vel neppe kalles tilfeldig. Var hun dum som lot en mann flytte inn hos henne? Og hvorfor trenger han en eller annen form for forpliktelse fra hennes side? Hun vil ikke at han skal dra … og likevel kan hun ikke gi ham det han vil ha. Kanskje moren hennes har rett likevel, tenker hun bittert. Kanskje hun og moren er like. Flyktige sommerfugler som flagrer fra den ene mannen til den andre.

Valentina rister av seg denne tanken og tar opp pakken som ligger på sminkebordet. Den er overraskende tung, og hun setter den fra seg igjen. Den er pakket inn i ordinært gråpapir med hyssing rundt. Ingen merkelapp. Ikke noe kort. Hun er full av forventning. Hva kan det være? Hun håper det ikke er noe veldig romantisk. Herregud, tenk om han forbereder seg på å fri til henne? Valentina blir vettskremt ved tanken. Hun har ingen intensjon om noensinne å gifte seg.

Hun tar et skritt tilbake og stirrer på den. Hun er ikke sikker på om hun er klar for å se hva som skjuler seg innenfor det brune papiret. Hun har en følelse av at det er noe viktig. Hun går inn på badet og skrur dusjen på full guffe. Det dampende varme vannet fosser over skuldrene hennes, nedover ryggen, magen og lårene, og hun åpner munnen og lar det renne gjennom henne. Hun prøver å vaske bort engstelsen, glemme uttrykket i Theos øyne like før han gikk. Hvordan kan det ha seg at alle elskerne hennes ønsker å binde henne? Hun håpet at Theo var annerledes. Hun gir ham så mye armslag, og likevel er heller ikke han tilfreds. Det som irriterer henne mest, er at reisene hans har begynt å plage henne. Iblant tar hun seg i å våkne midt på natten når han er borte, og lure på om han har det bra. Hver gang er det like før hun sender ham en tekstmelding, før hun klarer å hente seg inn igjen. De har gjort det til en regel at de aldri kontakter hverandre når en av dem er utenlands. Hun hater tekstmeldinger. Det siste hun vil her i verden, er å være trengende.

Hun er i ferd med å ta på seg strømpene da hun ikke makter det lenger. Hun må vite det. Iført g-streng, hofteholder og én nylonstrømpe klemmer hun på pakken og forsøker å veie den i hendene. Det kan være et bilde, eller en bok. Den er gudskjelov altfor tung til at det kan være en ring. Hun fikler med hyssingen, som er stramt knyttet og tar evigheter å løsne. Typisk Theo. Så river hun sakte av papiret og lar det falle ned ved føttene sine.

Hun står med en svart bok i hendene. Rettere sagt et album, et gammelt sådan, trukket med et slags svart fløyelsstoff som er så slitt at det ikke lenger er mykt å ta på, som vanlig stoff. Idet hun åpner boken, stiger det en duft av gamle roser mot henne, søtlig og morken. Hun stirrer på den åpne boken og setter seg forbløffet ned på sengen. Så rart. Gaven hennes er en gåte. Festet til den første siden er et negativ. Hun ser umiddelbart at det er gammelt ettersom det er større enn moderne negativer. Det har dessuten et anstrøk av gult. Det er festet til det tykke, kartongliknende papiret med en ørliten teipbit som hun enkelt kan fjerne. Hun tar ut negativet og holder det opp mot lyset, men det er umulig å se hva bildet forestiller. Hun blar om og finner enda et negativ. Hun blar om til neste side, og til neste. Alle inneholder et negativ. Ikke noe annet. Ingen ord. Ingen bilder. Ingen forklaring. Uten at hun helt vet hvorfor, blir hun irritert og slenger fra seg boken på sengen. Hva er dette for en gave?

En gave utenom det vanlige, Valentina.

Hun kan høre stemmen til Theo inni hodet. Hun føler seg umiddelbart roligere. Hun tar opp igjen negativet hun kastet på sengen. Dette er mer enn en gave, tenker hun. Dette er et spill. Hun får en sitrende spent fornemmelse i magen. Theo leker med henne. Gir henne små fragmenter av … hva? Ham, henne, hemmelighetene han er omspunnet av? Dette er morsomt, og det er verken et frieri eller noe annet romantisk. Forsiktig legger hun negativet fra seg på sminkebordet og trekker på seg den andre strømpen. Hun greier nesten ikke vente til hun kommer inn i mørkerommet og kan framkalle og avdekke den første ledetråden i gåten som elskeren hennes har gitt henne.