Originaltittel: Im Land der weissen Wolke

© 2007, Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln

© 2013, Bazar Forlag AS
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Ute Neumann

Omslagsdesign: Ediciones B

Tilrettelegging av design: Carina Holtmon

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 978-82-8087-587-7

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Oppbrudd

London, Powys, Christchurch 1852

1

Den anglikanske kirken i Christchurch, New Zealand, søker ærbare, unge kvinner som er vant med husstell og barneoppdragelse og kunne tenke seg å inngå kristelig ekteskap med velsituerte og vel ansette medlemmer av vår menighet.

Helens blikk festet seg så vidt ved den uanselige annonsen på siste side av menighetsbladet. Lærerinnen hadde raskt skummet gjennom bladet mens elevene jobbet hver for seg med en grammatikkoppgave. Helen skulle heller ha lest en bok, men William stilte så mange spørsmål at hun aldri fikk konsentrert seg ordentlig. Og der så elleveåringen med det bustete brune håret igjen opp fra boken.

«Miss Davenport, skal det være han eller ham i tredje avsnitt?»

Helen la vekk bladet med et sukk, og for n’te gang denne uken forklarte hun gutten forskjellen på subjekt og objekt. William, som var hennes arbeidsgiver Robert Greenwoods yngste sønn, var et tiltalende barn, men ikke akkurat velsignet med intellektuelle evner. Han måtte ha hjelp med hver eneste oppgave, glemte Helens forklaringer ennå før hun var ferdig og skjønte seg egentlig ikke på annet enn å sette opp en rørende hjelpeløs mine og sjarmere de voksne med sin søte guttesopranstemme. Lucinda, Williams mor, lot seg lure gang på gang. Gutten bare smøg seg inntil henne og foreslo at de skulle finne på noe morsomt sammen, og vips, så strøk Lucinda alle ekstratimene Helen hadde satt opp for ham. Det var derfor William fortsatt ikke kunne lese flytende, og selv de enkleste rettskrivningsoppgavene var for krevende for ham. At gutten skulle gå på et college som Eton eller Oxford, slik faren drømte om, var overhodet ikke til å tenke på.

Seksten år gamle George, storebroren til William, gadd ikke engang late som om han hadde forståelse for lillebrorens problemer. Han himlet megetsigende med øynene og pekte på stedet i læreboken der nettopp den setningen som William hadde jobbet med i en halvtime, var brukt som eksempel. George, en hengslete og høyvokst unggutt, var for lengst ferdig med latinoversettelsen. Han jobbet alltid raskt, om ikke nødvendigvis feilfritt; de klassiske fagene kjedet ham. George kunne nesten ikke vente til den dagen han endelig fikk begynne i farens handelsfirma. Han drømte om reiser til fjerntliggende land og om ekspedisjoner til koloniene og de nye markedene som hadde åpnet seg hver eneste dag etter at dronning Victoria overtok tronen. George var utvilsomt den fødte kjøpmann. Han viste allerede forhandlingsteft og kunne målrettet benytte seg av sin betydelige sjarm. Iblant greide han til og med å sjarmere Helen til å avslutte undervisningen før tiden. Det prøvde han på i dag også, etter at William omsider hadde forstått poenget – eller i hvertfall skjønt hvor han fant svaret så han kunne skrive det av. Helen strakte ut hånden etter heftet til George for å kontrol lere arbeidet, men gutten skjøv det bort med en provoserende gest.

«Men Miss Davenport, må vi virkelig gå gjennom dette en gang til? Det er en altfor deilig dag til å pugge! La oss heller spille en runde krokket … De burde jobbe med teknikken Deres. Ellers ender det bare med at De blir veggpryd på hagefesten, og ingen av de unge herrene legger merke til Dem. Da kommer De aldri til å skyte gullfuglen og bli gift med en greve, og så må De undervise håpløse kasus som Willy resten av livet!»

Helen himlet med øynene, kastet et blikk ut av vinduet og rynket pannen da hun så de mørke skyene.

«Godt forsøk, George, men det trekker opp til uvær. Når vi er ferdige med å rydde skolesakene og kommer ut i hagen, vil regnskyene tømme seg rett i hodet på oss, og det kommer neppe til å bidra til å gjøre meg tiltrekkende i adelsmennenes øyne. Hva får deg egentlig til å tro at jeg går med den slags tanker?»

Helen satte opp en demonstrativt likeglad mine. Det var hun god til: Når man jobbet som guvernante for en overklassefamilie i London, var det første man lærte å få sitt eget minespill under kontroll. Helens rolle i familien Greenwood var en slags mellomting mellom familiemedlem og alminnelig ansatt. Hun deltok i felles måltider og var ofte med på familiens fritidsaktiviteter, men hun passet seg vel for å bidra med egne synspunkter uten å ha blitt spurt og unngikk generelt å tiltrekke seg oppmerksomhet. Derfor var det ikke snakk om at Helen ubesværet menget seg med de yngre gjestene på hagefestene. Hun holdt seg snarere på sidelinjen og pratet høflig med damene mens hun diskré holdt øye med barna. Selvsagt hendte det at blikket hennes streifet ansiktene til de yngre mannlige gjestene, og iblant henga hun seg til korte romantiske dagdrømmer der hun spaserte gjennom parken rundt herskapshuset til en kjekk viscount eller baronett. Men det kunne da George umulig ha oppdaget!

George trakk på skuldrene. «De leser tross alt ekteskapsannonser!» sa han freidig og pekte på menighetsbladet med et forsonlig glis. Helen kunne ha gitt seg selv en ørefik for å ha latt det ligge oppslått ved siden av pulten. Selvfølgelig hadde George kjedet seg og kastet et blikk på det mens hun var opptatt med å hjelpe William!

«Og så er De jo svært pen også,» smigret George. «Hvorfor skulle De ikke gifte Dem med en baronett?»

Helen så opp i taket. Hun visste at hun burde ha irettesatt George, men opptrinnet moret henne mer enn det irriterte henne. Hvis gutten fortsatte på denne måten, kom han i hvert fall til å lykkes hos damene, og også i forretningsverdenen visste folk å sette pris på elegante komplimenter. Men ville han komme noen vei med slikt ved Eton? For øvrig anså Helen seg som immun mot den slags plump smiger. Hun visste at hun ikke var noen klassisk skjønnhet. Ansiktstrekkene hennes var harmoniske, men lite iøyne fallende; munnen var litt for smal, nesen for spiss, og blikket i de rolige, grå øynene var litt for skeptisk og definitivt for belest til å vekke interesse hos rike, unge levemenn. Helens vakreste attributt var det glatte, silkeblanke håret med et lett rødskjær i den dype brunfargen. Det nådde henne helt til hoftene. Kanskje hun kunne ha vekket oppsikt med det hvis hun hadde latt det blåse fritt i vinden, slik enkelte ungjenter gjorde på piknikene og hagefestene som Helen ble med familien Greenwood til. Det hendte at de modigste unge damene klaget over varmen når de var ute og spaserte med sine beundrere, og derpå dristet seg til å ta av hatten. Eller de lot som om vinden blåste av dem hatten mens en ung mann rodde dem over dammen i Hyde Park. Da kastet de på håret, kvittet seg liksom tilfeldig med spenner og bånd og lot herrene beundre de praktfulle lokkene deres.

Helen kunne aldri ha fått seg til noe slikt. Hun var prestedatter og hadde fått en streng oppdragelse. Helt siden hun var barn hadde hun gått med håret oppsatt eller i flette. Dessuten hadde hun tidlig vært nødt til å bli voksen: Moren døde da Helen var tolv år gammel, og faren hadde simpelthen lagt ansvaret for husholdningen og de tre yngre søsknenes oppdragelse i hendene på sin eldste datter. Pastor Davenport var overhodet ikke interessert i problemene som kunne oppstå på kjøkken eller i barnerom, han brydde seg utelukkende om menighetsarbeidet og oversettelse og fortolkning av religiøse skrifter. Helen fikk hans fulle oppmerksomhet bare når hun bisto ham i dette arbeidet – og det var bare ved å flykte til farens arbeidsrom på kvisten at hun kunne unndra seg alt ståket og uroen i familiens leilighet. Dermed hadde det nærmest vært en selvfølge at Helen leste Bibelen på gresk mens brødrene ennå slet seg gjennom sin første ABC. Hun skrev av farens prekener med sin karakteristiske skjønnskrift og kopierte artikkelutkastene til medlemsbladet for farens store menighet i Liverpool. Da var det ikke mye tid igjen til andre aktiviteter. Mens Helens yngste søster Susan først og fremst så på veldedighetsbasarene og kirkepiknikene som en mulighet til å bli kjent med menighetens respektable unge menn, sto Helen bak salgsdisken, bakte kaker og skjenket te. Resultatet var forutsigelig: Susan giftet seg med sønnen til en kjent lege straks hun fylte sytten, mens Helen måtte finne seg en stilling som guvernante da faren døde. En stor del av lønnen gikk med til å hjelpe brødrene økonomisk mens de studerte henholdsvis jus og medisin. Pengene faren etterlot seg, var ikke nok til å finansiere en høvelig utdannelse for guttene, særlig siden ingen av dem gikk veldig hardt inn for å bli raskt ferdig med studiene. Helen kjente et snev av sinne når hun tenkte på broren Simon, som senest sist uke hadde strøket til eksamen.

«Baroner pleier å gifte seg med baronesser,» svarte hun litt irritert på Georges spørsmål. «Og hva dette angår …» hun pekte på menighetsbladet, «så var det artikkelen jeg leste, ikke annonsen.»

George avsto fra å svare, men gliste megetsigende. Artikkelen dreide seg om varmebehandling ved leddplager. Temaet var utvilsomt av stor interesse for menighetens eldre medlemmer, men Miss Davenport led neppe av artritt riktig ennå.

I hvert fall hadde guvernanten nå begynt å se på klokken og bestemte seg snart for å avslutte ettermiddagsundervisningen likevel. Middag ville bli servert om en knapp time. Og selv om det tok George maksimalt fem minutter å skifte og gre håret og Helen ikke brukte stort mer tid hun heller, var det alltid en mer langvarig prosedyre å få av William den blekkflekkete skolekjortelen og kle ham i en presentabel dress. Helen takket himmelen for at hun i det minste slapp å bry seg om Williams ytre fremtoning. Det tok barnepiken seg av.

Den unge guvernanten avsluttet timen med noen generelle kommentarer om viktigheten av å beherske grammatikk som guttene lyttet til med et halvt øre. Så spratt William begeistret opp fra plassen sin, uten å verdige skriveheftene og skolebøkene så mye som et siste blikk.

«Jeg må skynde meg å vise mamma bildet jeg har malt!» ropte han og lesset dermed ryddingen effektivt over på Helen. Hun kunne jo ikke ta sjansen på at William skulle søke tilflukt hos moren, oppløst i tårer, og fortelle om hvor hårreisende urettfer dig han var blitt behandlet. George kastet et blikk på den klossete tegningen som moren antakelig straks ville belønne med et begeistret utbrudd og trakk resignert på skuldrene. Så skyndte han seg å pakke sammen tingene sine før også han forlot rommet. Helen la merke til at han sendte henne et nærmest medlidende blikk idet han gikk. Hun tok seg i å tenke på det George nettopp hadde sagt: «Hvis De ikke finner noen mann, må De slite med håpløse kasus som Willy resten av livet.»

Helen plukket opp menighetsbladet. Egentlig hadde hun tenkt å kaste det, men så ombestemte hun seg. Nærmest stjålent la hun det i lommen og tok det med opp på rommet sitt.

Robert Greenwood hadde ikke mye tid til familien sin, men den felles middagen med kone og barn var hellig for ham. Skjønt det plaget ham ikke at den unge guvernanten spiste sammen med dem. Tvert imot, han syntes ofte at det krydret bordsamtalen når Miss Davenport deltok i måltidet, og han var interessert i å høre hennes meninger om verdensbegivenheter, litteratur og musikk. Miss Davenport skjønte seg utvilsomt bedre på slikt enn hans hustru, som hadde lite klassisk dannelse å skilte med. Lucindas interesser var begrenset til husholdningen, tilbedelsen av sin yngste sønn og deltakelse i ymse veldedige organisasjoners damekomiteer.

Også denne kvelden smilte Robert Greenwood vennlig da Helen kom inn i spisestuen, og etter en høflig hilsen trakk han ut stolen for henne. Helen besvarte smilet, men passet omhyggelig på å inkludere også Mrs. Greenwood i det. Hun måtte under ingen omstendigheter bli mistenkt for å flørte med sin arbeidsgiver, selv om Robert Greenwood utviltsomt var en tiltrekkende mann. Han var høy og slank, med et smalt, intelligent ansikt og granskende, brune øyne. Den tredelte, brune dressen med urkjede av gull kledde ham utmerket, og manerene sto på ingen måte tilbake for manerene til herrene i adelsfamiliene som Greenwood-familien pleide sosial omgang med. Skjønt familien var faktisk ikke helt anerkjent i disse kretsene; de ble regnet som oppkomlinger. Robert Greenwoods far hadde praktisk talt bygd opp sin blomstrende virksomhet med to tomme hender, mens sønnen hadde fått formuen til å vokse ytterligere og bestrebet seg på å oppnå sosial anerkjennelse. Også giftermålet med Lucinda Raiford var et ledd i disse bestrebelsene. Hun stammet fra en adelsfamilie som hadde mistet formuen – noe som først og fremst skyldtes farens forkjærlighet for hasardspill og hesteløp, om man skulle tro ryktene som gikk i det gode selskap. Lucinda var ikke villig til å godta sin status som borgerlig og reagerte med en viss tendens til praleri. Dermed ble mottakelsene og hagefestene hos familien Greenwood alltid en tanke mer storslåtte enn liknende arrangementer hos andre medlemmer av London-sosieteten. De pene damene hygget seg, men rynket like fullt på nesen.

Også denne kvelden, til en enkel middag med familien, stilte Lucinda en tanke overpyntet. Hun var kledd i en elegant kjole av syrinfarget silke, og kammerpiken måtte ha brukt flere timer på frisyren hennes. Lucinda pludret i vei om et møte hun hadde vært med på den ettermiddagen, i damekomiteen for det lokale barnehjemmet, men hun fikk ikke mye respons; verken Helen eller Mr. Greenwood var særlig interessert i temaet.

«Og hva har så dere brukt denne deilige dagen til?» spurte Mrs. Greenwood til slutt. «Deg behøver jeg vel ikke engang spørre, Robert, du har nok bare drevet med forretninger og atter forretninger.» Hun sendte mannen sin et blikk som antakelig skulle virke kjærlig og overbærende.

Mrs. Greenwood var av den oppfatning at ektemannen ga henne og hennes sosiale forpliktelser altfor lite oppmerksomhet. Nå fortrakk han ansiktet til en uvillig grimase. Antakelig hadde Robert et lite vennlig svar på tungen; forretningene holdt tross alt ikke bare liv i familien, men var også forutsetningen for at Lucinda i det hele tatt kunne være med i de forskjellige damekomiteene. Helen tvilte i hvert fall på at det var Mrs. Greenwoods fremragende organisasjonstalent som var grunnen til at hun var blitt valgt inn – det skyldtes nok snarere ektemannens raushet.

«Jeg hadde en svært interessant samtale med en ullprodusent fra New Zealand, og …» begynte Robert og rettet blikket mot sin eldste sønn, men Lucinda bare fortsatte å snakke mens hun smilte overbærende, denne gangen særlig til William.

«Hva med dere, mine kjære sønner? Dere har sikkert lekt i hagen, ikke sant? Slo du George og Miss Davenport i krokket i dag også, min kjære William?»

Helen stirret anstrengt ned i tallerkenen, men fra øyekroken så hun at George himlet med øynene på sitt karakteristiske vis, som om han ba en forståelsesfull engel om å stå ham bi. Faktisk hadde William bare en eneste gang greid å slå storebroren, og den dagen hadde George vært fryktelig forkjølet. Som regel greide til og med Helen å få ballen raskere gjennom portene enn William, enda hun pleide å gjøre seg mer klønete enn hun var så yngstegutten skulle få vinne. Mrs. Greenwood satte pris på det, mens Mr. Greenwood refset henne når han oppdaget lureriet.

«Gutten må lære seg at livet farer hardt med tapere!» sa han strengt. «Han må lære seg å tape, så han kan bli en vinner i det lange løp!»

Helen tvilte på at William noensinne kom til å bli en vinner på noe som helst område, men medlidenheten hun et lite øyeblikk følte for det uheldige barnet, ble straks knust av guttens neste bemerkning.

«Vet du hva, mamma, Miss Davenport ville ikke la oss få spille!» sa William med bedrøvet mine. «Vi satt inne hele dagen og pugget, pugget og pugget.»

Mrs. Greenwood sendte selvsagt Helen et misbilligende blikk. «Er det sant, Miss Davenport? De vet da at barna trenger frisk luft! I denne alderen kan de ikke sitte pal ved pulten hele dagen!»

Helen kjente at det begynte å syde inne i henne, men hun måtte ikke kalle William en løgner. Til hennes lettelse blandet George seg inn i diskusjonen.

«Men det er jo ikke sant! William fikk gå tur etter lunsj, akkurat som alle andre dager. Men da regnet det lite grann, og han ville ikke gå ut. Barnepiken slepte ham riktignok en runde gjennom parken, men vi rakk ikke å spille krokket før timen begynte.»

«William fikk tegne i stedet,» sa Helen i et forsøk på å skifte tema. Kanskje Mrs. Greenwood ville begynne å snakke om tegningen som var så flott at den burde stilles ut på museum og glem me diskusjonen om utetiden. Men avledningsmanøveren mislyktes.

«Likevel, Miss Davenport: Hvis været ødelegger for lunsjpausen, må De legge inn en pause om ettermiddagen i stedet. I de kretser som William en dag kommer til å bevege seg i, er fysiske prestasjoner nesten like viktige som intellektuelle ferdigheter!»

William så ut til å kose seg nå som guvernanten fikk refs, og Helen kom enda en gang til å tenke på den merkelige annonsen …

George lot til å lese Helens tanker. Han tok opp igjen farens siste bemerkning, som om samtalen mellom Helen og William og moren aldri hadde funnet sted. Helen hadde flere ganger lagt merke til dette kunstgrepet som både far og sønn behersket til fullkommenhet, og som regel beundret hun elegansen de skiftet tema med. Men denne gangen fikk Georges bemerkning Helen til å rødme.

«Miss Davenport interesserer seg for New Zealand, far.»

Helen svelget hardt da alle blikkene rettet seg mot henne.

«Er det sant?» spurte Robert Greenwood avslappet. «Vurderer De å emigrere?» Han smilte. «Da er nok New Zealand et godt valg. Ingen voldsom hete og ingen malariabefengte sumper som i India. Ingen blodtørstige innfødte som i Amerika. Ikke noe avkom etter kriminelle bosettere som i Australia …»

«Sier De det?» spurte Helen og var glad for å få samtalen tilbake på nøytral grunn. «Ble ikke New Zealand også kolonisert av strafffanger?»

Mr. Greenwood ristet på hodet. «Å nei. Nesten alle samfunnene der ble grunnlagt av gode, britiske kristenfolk, og det setter sitt preg på befolkningen den dag i dag. Jeg kan selvsagt ikke love at det ikke fins tvilsomme subjekter der, særlig i hvalfangststasjonene på vestkysten har det nok havnet en og annen kjeltring også, og saueklipperlagene består vel ikke bare av hedersmenn, de heller. Men New Zealand er definitivt ikke noe oppsamlingssted for sam funnets utskudd. Dessuten er kolonien fortsatt ung. Den ble uavhengig for bare få år siden …»

«Men de innfødte er farlige!» blandet George seg inn. Han ville tydeligvis briljere med sine kunnskaper – og han hadde en utpreget svakhet og hukommelse for væpnede konfrontasjoner, det hadde Helen lagt merke til i undervisningen. «Det var faktisk stridigheter der inntil nylig, ikke sant, pappa? Sa du ikke at en av handelspartnerne dine fikk svidd av hele ullageret?»

Mr. Greenwood nikket anerkjennende. «Det stemmer, George. Men den tiden er over – slik har det i grunnen vært i ti år, selv om kampene har blusset opp her og der. Og det dreide seg ikke prinsipielt om bosetternes nærvær; de innfødte har alltid vært medgjørlige på dette punktet. Det dreide seg om kontrakter – og hvem vil vel utelukke at våre landnåmsmenn har forfordelt en og annen stammehøvding? Men etter at dronningen sendte ned godeste kaptein Hobson som generalløytnant, er mange av stridig hetene blitt bilagt. Mannen er en genial strateg. I 1840 fikk han førtiseks høvdinger til å signere en kontrakt der de proklamerte seg som dronningens undersåtter. Siden har kronen hatt forkjøpsrett i samtlige transaksjoner som gjelder jord. Dessverre var det noen høvdinger som ikke ville være med, og det er nok ikke alle bosetterne som holder fred heller. Derfor oppstår det av og til uroligheter. Men i bunn og grunn er landet trygt – så ikke vær redd, Miss Davenport!» Mr. Greenwood blunket til Helen.

Mrs. Greenwood rynket pannen. «De vurderer da vel ikke på alvor å reise fra England, Miss Davenport?» spurte hun ergerlig. «De vurderer vel ikke seriøst å svare på denne usmakelige annonsen som presten har rykket inn i menighetsbladet? Mot damekomiteens uttrykkelige protest, som jeg gjerne vil få understreke.»

Helen sloss enda en gang mot rødmen.

«Hvilken annonse?» spurte Robert og henvendte seg direkte til Helen. Men hun ville ikke riktig ut med språket.

«Jeg … jeg vet egentlig ikke helt hva det dreier seg om. Det var bare en notis …»

«En menighet i New Zealand søker giftevillige jenter,» forklarte George faren. «Det ser ut til å herske en viss kvinnemangel i sydhavs paradiset.»

«George, da!» Mrs. Greenwood var forferdet.

Mr. Greenwood lo. «Sydhavsparadis? Nå ja, klimaet kan nok snarere sammenliknes med vårt eget,» korrigerte han sønnen. «Men det er da ingen hemmelighet at det fins flere menn enn kvinner i de oversjøiske områdene. Bortsett fra i Australia, kanskje, der alle de kvinnelige utskuddene også har havnet: svindlere, tyver, hor… jeg mener tøser. Men når det gjelder frivillig utvandring, er nok våre damer mindre eventyrlystne enn herrene. De reiser sammen med sine ektemenn eller holder seg hjemme. Det er et typisk karaktertrekk hos det svake kjønn.»

«Nettopp!» Mrs. Greenwood bifalt mannens synspunkt, mens Helen måtte bite seg i tungen. Hun var ikke fullt så overbevist om mennenes overlegenhet. Det var bare å se på William eller på hennes egne brødre, som så ut til å utsette sine avgangseksamener i det uendelige. Faktisk hadde Helen gjemt en bok av kvinnesaksforkjemperen Mary Wollstonecraft på rommet sitt, men det måtte hun for all del holde for seg selv – Mrs. Greenwood ville ha sagt henne opp på flekken. «Det strider mot den kvinnelige natur å begi seg om bord i skitne utvandrerskip uten mannlig beskyttelse, bosette seg i fiendtlige land og kanskje sågar gjøre arbeid som Gud har forbeholdt menn. Og å sende kristne kvinner til den andre siden av havet for å gifte dem bort, grenser faktisk opp mot menneske handel!»

«Kvinnene skysses jo ikke ned uforberedt,» skjøt Helen inn. «Annonsøren har nok tenkt at det skal være brevkontakt på forhånd. Og det refereres uttrykkelig til velsituerte og vel ansette herrer.»

«Jeg trodde ikke De hadde lest annonsen,» kommenterte Mr. Greenwood spottende, men det vennlige smilet gjorde ordene mindre hvasse.

Helen rødmet på nytt. «Jeg … æ, jeg skummet vel raskt gjennom den …»

George gliste.

Mrs. Greenwood lot ikke til å ha fått med seg det korte ordskiftet. Hun var opptatt av et annet aspekt ved New Zealand problematikken.

«Jeg tror personalproblemet i koloniene er langt mer alvorlig enn kvinnemangelen,» sa hun. «Vi hadde en inngående diskusjon om det i barnehjemskomiteen i dag. De bedrestilte familiene i … hva var det stedet het? Christchurch? Det samme kan det være. De finner i hvert fall ikke skikkelig personale. Særlig tjenestepiker er mangelvare.»

«Noe som antakelig kan tilbakeføres på den generelle kvinnemangelen,» bemerket Mr. Greenwood. Helen bet i seg en latter.

«Komiteen har i hvert fall bestemt seg for å sende ned noen av de foreldreløse jentene,» fortsatte Lucinda. «Vi har fire eller fem lydige piker i tolvårsalderen som er gamle nok til å tjene til livets opphold selv. Her til lands greier vi neppe å finne ansettelse til dem. Folk her foretrekker eldre piker. Men der nede er de angivelig helt ville etter dem …»

«Jeg syns nok dette minner mer om menneskehandel enn ekteskapsformidlingen,» innvendte mannen hennes.

Lucinda sendte ham et giftig blikk.

«Vi prøver bare å gjøre det beste for jentene!» påsto hun og brettet servietten med en affektert håndbevegelse.

Helen var ikke så sikker på det. Man hadde neppe gjort seg bryet med å lære småjentene selv de enkleste ferdigheter som ble forventet av tjenestepiker i pene hjem. Dermed kunne de stakkars små i beste fall brukes som kjøkkenhjelper, og kokkene foretrakk selvsagt kraftige bondepiker fremfor magre tolvåringer fra fattighuset.

«I Christchurch har jentene mulighet til å finne gode stillinger. Og vi sender dem selvsagt bare til familier med godt renommé …»

«Selvsagt,» kommenterte Robert spotsk. «Jeg er sikker på at dere kommer til å brevveksle minst like flittig med jentenes fremtidige arbeidsgivere som de giftevillige unge damene med sine kommende ektemenn.»

Mrs. Greenwood rynket indignert pannen. «Du tar meg ikke alvorlig, Robert!» refset hun sin mann.

«Selvsagt tar jeg deg alvorlig, min kjære.» Mr. Greenwood smilte. «Jeg ville aldri finne på å insinuere at den ærverdige barnehjemskomiteen har annet enn de beste og hederligste hensikter. Og dere har nok ikke tenkt å sende deres små protesjeer til den andre siden av kloden uten noen form for oppsyn. Kanskje det blant de giftevillige unge damene finnes en pålitelig person som i bytte mot et lite tilskudd til billetten kunne tenke seg å holde øye med jentene under overfarten …»

Mrs. Greenwood valgte å la det stå ukommentert, og Helen så igjen krampaktig ned i tallerkenen. Hun hadde nesten ikke rørt den deilige steken som kokka antakelig hadde brukt halve dagen på å tilberede. Men Helen hadde så absolutt registrert det grans kende og muntre sideblikket som Mr. Greenwood hadde sendt henne under sin siste replikk. Alt dette fikk saken til å fremstå i et annet lys. For eksempel hadde Helen hittil slett ikke tenkt på at overfarten til New Zealand måtte koste en hel del penger. Kunne man med god samvittighet la sin tilkommende ektemann betale for billetten? Eller ville han dermed ha visse krav overfor kvinnen, som han egentlig ikke skulle ha før de hadde stått til alters sammen?

Nei, hele denne New Zealand-historien var galskap. Helen måtte få tanken ut av hodet. Det var bare ikke henne forunt å ha sin egen familie. Eller kanskje det kunne være det likevel?

Nei, nå måtte hun slå dette fra seg!

Men sannheten var at Helen Davenport ikke tenkte på annet i dagene som fulgte …

2

«Vil De inspisere sauene med én gang, eller skal vi ta en drink først?»

Lord Terence Silkham hilste på gjesten med et kraftig håndtrykk som Gerald Warden besvarte på samme vis. Lord Silkham hadde vært usikker på hva han kunne vente seg av en mann som avlslaget i Cardiff hadde omtalt som «sauebaron» fra den andre siden av kloden. Men han likte det han så. Mannen var passende kledd med tanke på været i Wales, men antrekket var like fullt moderne. Han bar elegante knebukser av godt tøy, regnfrakken var sydd i England. Klare, blå øyne kikket frem fra et litt kantet ansikt med store, rene trekk som til dels var skjult av en bredbremmet hatt som var typisk for regionen. Fyldig, brunt hår stakk ut fra under hatten, verken kortere eller lengre enn det som var vanlig i Storbritannia. Med andre ord: Det var ingenting ved Gerald Wardens skikkelse som minnet det minste om «cowboyene» i de billige heftene som enkelte av lordens personale – og til hans hustrus forferdelse også hans viltre datter Gwyneira! – moret seg med å lese innimellom. Forfatterne av denne smusslitteraturen skildret blodige kamper mellom amerikanske bosettere og hatefulle innfødte, og på de klossete tegningene var det avbildet dristige, unge menn med lange, utemmede manker, stetsonhatter, skinnbukser og underlig formede støvler som var utstyrt med noen pralende, lange sporer. På toppen av det hele var cowboyene raske til å gripe til våpen, og våpnene ble kalt «colt» og dinglet fra løstsittende pistolbelter.

Men Lord Silkhams gjest bar ingen pistol i beltet, i stedet had de han en lommelerke med whisky som han nå åpnet og rakte verten.

«Her har vi nok å styrke oss på inntil videre, tenker jeg,» sa Gerald Warden med sin dype, behagelige og ordrevante stemme. «La oss vente med å drikke til vi setter oss ned for å forhandle når jeg har fått sett på sauene. Jeg tror faktisk vi bør komme oss av gårde før det begynner å regne igjen. Vær så god!»

Silkham nikket og tok en kraftig støyt fra flasken. Førsteklasses scotch! Og slett ikke billig. Sympatien den høyreiste, rødhårede lorden følte for sin gjest, vokste ytterligere. Han sendte Gerald et nikk, tok hatten sin og pisken og plystret lavt. Som om de bare hadde ventet på signalet, kom tre livlige svart- og brunhvite gjeterhunder fykende frem fra krokene i stallen, der de hadde søkt tilflukt for det skiftende været. De brant tydeligvis etter å slå følge med rytterne.

«Er De ikke vant til regnvær?» spurte Lord Terence da han steg opp på hesten. En stallkar hadde salt på den kraftige hingsten Hunter mens han selv tok imot Gerald Warden. Geralds hest virket fortsatt kvikk, enda han hadde ridd hele den lange veien fra Cardiff til Powys denne morgenen. Det var nok en leiehest, men den kom utvilsomt fra en av byens beste staller. Enda en pekepinn om hvordan uttrykket «sauebaron» hadde oppstått. Warden var neppe adelig, men han virket rik.

Nå lo han og svingte seg smidig opp på ryggen til den elegante, brune hesten. «Tvert imot, Silkham, tvert imot …»

Lord Terence svelget hardt, men bestemte seg for ikke å ta den respektløse formuleringen ille opp. Uansett hvor denne mannen kom fra – «mylords» og «myladys» var tydeligvis ukjente raser der.

«Vi har omtrent tre hundre regndager i året. Strengt tatt er været i Canterbury Plains omtrent som her, i hvert fall om sommeren. Vintrene er mildere, men kalde nok til å produsere ull av førsteklasses kvalitet. Og det gode gresset gjør sauene fete. Vi har gress i overflod, Silkham! Hektar på hektar! Slettene er et paradis for sauebønder!»

Skjønt på denne tiden av året kunne man ikke klage over mangel på gress i Wales heller. Et saftig, grønt fløyelsteppe dekket åssidene til langt opp i fjellene. Også de ville ponniene koste seg nå og behøvde ikke komme ned i dalene for å tyvsmake på Silkhams gress. Sauene hans var ennå ikke klippet, og de holdt på å spise seg trill runde. Mennene så med velbehag på en flokk søyer som var plassert i nærheten av herskapshuset for å lamme.

«Praktfulle dyr!» utbrøt Gerald Warden rosende. «Mer robuste enn romney og sjeviot. Men kvaliteten på ulla er minst like god, har jeg hørt.»

Silkham nikket. «Det er welsh mountain-sauer. Om vinteren går de til dels fritt i fjellet, de tåler litt av hvert. Men hvor ligger nå dette saueparadiset Deres? De må virkelig unnskylde, men Lord Bayliff skrev bare at det lå i en oversjøisk koloni.»

Lord Bayliff var formann i saueavlslaget og hadde formidlet kontakten mellom Warden og Silkham. Sauebaronen, hadde det stått i brevet han sendte Silkham, hadde tenkt å kjøpe noen renrasede dyr for å foredle sin egen buskap på den andre siden av kloden.

Warden brøt ut i skrallende latter. «Og det er et ganske vidtfavnende begrep! La meg gjette … De begynte antakelig å se for Dem sauene Deres et sted i ville Vesten, spiddet av indianerpiler! Men ta det helt med ro, det er ingen grunn til bekymring. Dyrene forblir trygt i det britiske imperium. Eiendommen min ligger i New Zealand, i Canterbury Plains på South Island. Gressletter så langt øyet rekker! Landskapet er akkurat som her, bare større, Silkham, umåtelig større!»

«Vel, det er jo ikke akkurat et småbruk dette heller,» bemerket Lord Terence indignert. Hva var det fyren innbilte seg, komme hit og fremstille Silkham Farms som et stakkarslig, lite torp! «Jeg har rundt tretti hektar beiteland.»

Gerald Warden gliste på nytt. «Kiward Station har rundt fire hundre,» sa han triumferende. «Skjønt all jorden er ikke ryddet ennå, der har vi litt arbeid igjen. Men det er like fullt en praktfull eiendom. Og hvis vi i tillegg får tak i noen førsteklasses avlsdyr, kommer gården til å bli en gullgruve. Romney og sjeviot krysset med welsh mountain – det er fremtiden, tro De meg!»

Silkham ville ikke motsi ham på dette punktet. Han var en av de beste saueoppdretterne i Wales, om ikke i hele Storbritannia. Dyr fra hans avlsbestand ville utvilsomt forbedre en hvilken som helst besetning. Og der fikk han faktisk øye på de første eksemplarene fra flokken han hadde sett ut til Warden. Den besto av bare jømrer, søyer som ennå ikke hadde lammet, i tillegg til to unge værer med førsteklasses stamtrær.

Lord Terence plystret på hundene, som straks ga seg til å samle dyrene som sto strødd utover et enormt beite og gresset. De sirklet inn dyrene på relativt stor avstand og sørget nesten umerkelig for at sauene beveget seg rett mot mennene. Samtidig passet de på at flokken aldri begynte å løpe – straks dyrene begynte å gå i ønsket retning, kastet hundene seg ned på bakken og ventet i årvåken positur for å se om noen av dyrene skar ut av flokken. Når det skjedde, grep den ansvarlige gjeterhunden inn med det samme.

Gerald Warden observerte fascinert hvor selvgående hundene var i sitt arbeid.

«Det er helt utrolig. Hvilken rase er det? En slags fårehund?»

Silkham nikket. «Border collie. De har gjeting i blodet og trenger nesten ikke opplæring. Og hundene De ser her, er langt fra de beste. De burde se Cleo – en fantastisk tispe som vinner konkurranser på løpende bånd!» Silkham så seg omkring. «Ja, hvor er hun egentlig? Jeg hadde faktisk tenkt å ta henne med. Det var i hvert fall det jeg lovte min hustru. Så ikke Gwyneira … å nei!» Lorden hadde sett seg søkende omkring, men nå ble blikket hengende ved en skikkelse til hest som nærmet seg raskt fra den retningen der herskapshuset lå. Hest og rytter brydde seg ikke om å bruke stiene mellom innhegningene eller åpne grinden og ri gjennom. I ste det hoppet den sterke, brune hesten uten å nøle over gjerdene og murene som omga Silkhams innhegninger. Da den nærmet seg, oppdaget Warden dessuten en liten, mørk skygge som av alle krefter prøvde å holde tritt med hest og rytter. Hunden hoppet over noen av hindrene, bykset opp noen av murene som om de var trappetrinn eller krøp simpelthen under den nederste planken i gjerdet. Faktisk nådde det logrende, ivrige nøstet innhegningen før rytteren og overtok straks ledelsen i trespannet. Det var nesten som om sauene forvandlet seg til tankelesere. Som på kommando fra tispen fant de sammen og stoppet pent foran mennene i samlet tropp, uten et øyeblikk å bli grepet av panikk. Rolig senket sauene atter hodene ned mot gresset, bevoktet av Silkhams tre fårehunder. Den vesle nykomlingen løp derpå bort til Silkham, tydelig ute etter ros, og så ut til å smile bredt med hele det vennlige colliefjeset. Skjønt tispen så ikke rett på mennene. Blikket var rettet mot rytteren på den brune hesten, som akkurat sakket av til skritt og stoppet bak mennene.

«God morgen, far!» sa en lys stemme. «Jeg skulle bare levere Cleo. Jeg tenkte du hadde bruk for henne.»

Gerald Warden så opp mot gutten, han også, og skulle akkurat til å si noen rosende ord om det elegante rittet. Men da han fikk se damesalen samt en loslitt, mørkegrå ridekjole og en fyldig, ildrød hårmanke som var bundet skjødesløst sammen i nakken, ble ordene sittende fast i halsen på ham. Det var mulig at jenta hadde satt opp krøllene i en tekkelig frisyre før rideturen, slik skikken var, men hun kunne umulig ha gjort seg stor flid med den. På den annen side ville nok en hvilken som helst frisyre ha gått i oppløsning under et så vilt ritt.

Lord Silkham så ikke særlig begeistret ut. Men han husket da i det minste å presentere jenta.

«Mr. Warden – min datter Gwyneira. Og tispen Cleopatra, som angivelig er grunnen til at vi treffes her ute. Hva gjør du her, Gwyneira? Hvis jeg ikke husker feil, sa moren din noe om fransktimer i ettermiddag …»

Lord Terence hadde vanligvis ikke datterens timeplan i hodet, men madame Fabian, Gwyneiras franske huslærerinne, led av utpreget hundeallergi. Lady Silkham pleide derfor å minne ektemannen på at han måtte holde Cleo langt unna Gwyneira før undervisningen, noe som slett ikke var enkelt. Tispen hang som regel i hælene på sin matmor og kunne bare lokkes vekk fra henne med spesielt interessante gjeteoppgaver.

Gwyneira trakk yndig på skuldrene. Hun satt uklanderlig rakt på ryggen til den kraftige, lille hoppen, men samtidig var holdningen hennes avslappet og tvers igjennom trygg. Tøylene holdt hun med et ledig grep.

«Det var meningen, ja. Men stakkars madame fikk et fælt astma anfall. Vi måtte få henne til sengs, hun fikk ikke frem et ord. Jeg skjønner ikke hvor det kommer fra! Mor er jo så omhyggelig med å passe på at ingen dyr kommer nær henne …»

Gwyneira prøvde å sette opp en nøytral mine og hykle medlidenhet, men det uttrykksfulle ansiktet gjenspeilet snarere en slags triumf. Nå fikk Warden tid til å ta en nærmere titt på jenta: Huden var svært lys, med en lett tendens til fregner, og det hjerteformede ansiktet ville virket søtt og uskyldig om det ikke hadde vært for de brede og fyldige leppene som ga Gwyneiras trekk et snev av sensualitet. Fremfor alt ble ansiktet dominert av et par store, ualminnelig blå øyne. Indigo, rant det Gerald Warden i hu. Det var det fargen ble kalt i fargeskrinene som sønnen hans ødslet bort mesteparten av tiden sin på.

«Og Cleo tok seg ikke tilfeldigvis en ekstra runde gjennom salongen etter at pikene hadde fjernet hvert eneste hundehår så madame skulle våge seg frem fra sine gemakker?» spurte Silkham strengt.

«Å nei, jeg tror ikke det,» svarte Gwyneira med et mildt smil som ga øynene et litt varmere skjær. «Jeg fulgte henne personlig ut i stallen før undervisningen og ga henne streng beskjed om å vente på deg der inne. Men da jeg kom tilbake, satt hun fortsatt utenfor boksen til Igraine. Mon tro om hun hadde en slags forutanelse? Hunder kan være svært empatiske …»

Lord Silkham kom til å huske den mørkeblå fløyelskjolen som Gwyneira hadde båret til lunsj. Hvis hun hadde fulgt Cleo ut i stallen i dette antrekket og satt seg på huk foran tispen for å gi henne instrukser, måtte det ha festet seg så mange hundehår til skjørtet at stakkars madame kom til å være satt ut av spill i tre uker fremover.

«Vi får snakke om det senere,» sa Silkham i håp om at hans kone ville overta rollen som aktor og dommer. Han hadde ikke lyst til å refse Gwyneira ytterligere mens gjesten så på. «Hva syns De om sauene, Warden? Var det noe slikt De hadde i tankene?»

Gerald Warden visste at han i det minste for høflighets skyld burde gå fra dyr til dyr og inspisere ullkvalitet, kroppsbygning og ernæringstilstand. Men faktum var at han hadde ingen som helst tvil om at jømrene holdt topp kvalitet. Alle var storvokste og virket friske og godt ernært. Men fremfor alt tillot ikke æren til en mann av Lord Silkhams rang at han lurte en kjøper fra den andre siden av kloden. Snarere var han troende til å gi ham sine beste dyr for å bevare sitt gode navn og rykte som saueoppdretter også i New Zealand. Dermed lot Gerald blikket hvile på Silkhams nokså spesielle datter inntil videre. Hun var langt mer interessant enn avlsdyrene.

Gwyneira var alt i ferd med å gli ned fra salen uten hjelp. En dyktig rytterske som henne kunne nok også sitte opp uten hjelp. I grunnen forundret det Gerald at hun i det hele tatt valgte å sitte sidelengs; antakelig foretrakk hun herresal. Men kanskje det ville ha vært dråpen som fikk begeret til å renne over. Lord Silkham virket slett ikke begeistret over å se jenta, og hennes oppførsel overfor den franske guvernanten fremsto ikke akkurat som ladylike, den heller.

Gerald, derimot, hadde sans for jenta. Velvillig gransket han Gwyneiras spedlemmede skikkelse, som imidlertid oppviste frodige former på de rette stedene. Jenta var utvilsomt ferdig utviklet, enda hun var svært ung, neppe eldre enn sytten. I det hele tatt gjorde Gwyn et litt barnaktig inntrykk; voksne damer viste som regel ikke så stor interesse for hunder og hester. Men Gwyneiras håndtering av dyrene var svært forskjellig fra den tøysete kjælingen som var så typisk for kvinner. Nå dyttet hun leende bort hesten som forsøkte å gni det uttrykksfulle hodet sitt mot skulderen hennes. Hoppen var langt mindre enn Lord Silkhams Hunter, svært kraftig, men elegant. Med sin vakkert krummede hals og korte rygg minnet den Gerald om de spanske og napolitanske hestene som han fra tid til annen fikk tilbud om å kjøpe på sine reiser gjennom Europa. Men hans dom var alltid den samme: De var alle sammen for store og kanskje også for skjøre til bruk på Kiward Station. Bare turen fra skipskaien til Christchurch over Bridle Path ville han nødig ha tvunget dem ut på. Denne hesten, derimot …

«Det er en vakker ponni De har, mylady,» bemerket Gerald Warden. «Jeg ble svært imponert over sprangteknikken. Bruker De den til jaktridning også?»

Gwyneria nikket. Øynene hennes lyste da han kommenterte hoppen, akkurat som da de hadde snakket om tispen.

«Dette er Igraine,» sa hun ubesværet. «Hun er en welsh cob. Rasen er typisk for regionen, de er svært stødige på bena og fungerer utmerket både som trekkdyr og ridehester. De vokser opp fritt i fjellene.» Gwyneira pekte på de forrevne toppene som raget til værs bak beitemarkene – et røft landskap som utvilsomt krevde en robust natur.

«Men det er ikke akkurat en typisk damehest, er det vel?» spurte Gerald og smilte. Gwyneira var ikke den første unge damen han hadde sett ri i Storbritannia. De fleste foretrakk lette fullblodshester.

«Det kommer vel an på om damen kan ri,» svarte Gwyneira. «Jeg kan ikke klage … Cleo, må du svinse rundt føttene mine hele tiden!» ropte hun til den vesle tispen da hun nesten snublet over henne. «Ja da, du var kjempeflink, alle sauene er her! Men det var da virkelig ingen vanskelig oppgave heller.» Hun snudde seg mot Silkham. «Kanskje Cleo skal samle værene, far? Hun kjeder seg.»

Men Lord Silkham ville først vise frem søyene. Og nå tvang også Gerald seg til å ta dyrene nærmere i øyesyn. Imens klappet Gwyneira hunden og lot hesten gresse. Til slutt ga faren henne et nikk.

«Ja vel, Gwyneira, da får du vise Mr. Warden hva hunden din er god for. Du brenner jo etter å skryte litt. Bli med meg, Warden, vi må ri et stykke til. De unge værene er oppe i åsene.»

Akkurat som Gerald hadde ventet, gjorde ikke Silkham mine til å hjelpe datteren opp i salen. Grasiøst og med den største selvfølgelighet satte Gwyneira først den venstre foten i stigbøylen, for så å svinge høyrebenet elegant over salhornet mens hoppen sto ubevegelig som en statue. Da ponnien satte seg i bevegelse, la Gerald merke til de høye, elegante bevegelsene. Han hadde stor sans for både jenta og hesten og var fascinert av den lille, trefargede tispen. Under rideturen opp til værene fikk han vite at Gwyneira hadde lært opp tispen selv og hadde vunnet en rekke trials med henne.

«Gjeterne begynner nesten å bli lei av meg,» forklarte Gwyneira med et uskyldig smil. «Og kvinneforeningen har tatt opp spørsmålet om det egentlig er sømmelig at en jente viser frem en hund. Men hva kan vel være usømmelig ved det? Jeg står jo bare der, i høyden åpner eller lukker jeg grinden.»

Og jammen skulle det ikke mer til enn et par håndbevegelser og en kommando fremsagt med hviskestemme for å sende ut lordens godt trente gjeterhunder. Til å begynne med så faktisk ikke Gerald Warden en eneste sau på det digre arealet. Denne gangen åpnet Gwyneira grinden med et håndgrep fra salen i stedet for simpelthen å hoppe over gjerdet, og igjen viste den lille ponnien seg godt egnet til formålet; Silkham og Warden ville hatt vanskelig for å nå ned fra oppe på de store hestene.

Cleo og de andre hundene brukte bare få minutter på å samle flokken, selv om de unge værene viste seg å være langt mer oppsetsige enn de rolige søyene. Enkelte skar ut av flokken eller stilte seg til og med kamplystent i veien for hundene, men colliene lot seg ikke distrahere. Cleo logret begeistret med halen da hun som svar på et kort tilrop kom tilbake til sin eier. Nå sto alle værene samlet nokså nær følget. Silkham pekte ut to stykker for Gwyneira, og Cleo skilte dem sporenstreks fra flokken i et heseblesende tempo.

«Det er disse jeg har valgt ut til Dem,» forklarte Lord Silkham gjesten. «Utmerkede avlsdyr, førsteklasses stamtrær. De skal få se på farsdyrene etterpå. Under andre omstendigheter ville jeg ha brukt dem i min egen avlsbestand og antakelig ha vunnet en rekke priser med dem. Men nå … Jeg tror nok De vil nevne meg som saueoppdretter i koloniene. Og det betyr mer for meg enn en utmerkelse på det neste fesjået i Cardiff.»

Gerald Warden nikket alvorlig. «Det kan jeg love Dem. Det er noen praktfulle dyr! Jeg kan nesten ikke vente til jeg får se avkommet! Men vi burde snakke litt om hundene også. Ikke for det, vi har da gjeterhunder i New Zealand også. Men jeg skulle gitt mye for et dyr av samme kaliber som denne tispen og en passende hann.»

Gwyneira hadde sittet og klappet tispen anerkjennende, men hun hørte Wardens siste bemerkning. Straks kastet hun seg illsint rundt og fikserte newzealenderen med lynende øyne. «Hvis De vil kjøpe hunden min, er det nok meg De bør spørre, Mr. Warden! Men jeg skal si Dem én ting: De får ikke Cleo, om De så var villig til å gi alt De eier og har. Hun er min! Hun drar ingen steder uten meg. De ville ikke vært i stand til å føre henne uansett, for hun hører ikke på hvem som helst.»

Lord Silkham ristet misbilligende på hodet. «Gwyneira, hvordan er det du oppfører deg?» spurte han strengt. «Selvfølgelig kan Mr. Warden få kjøpe noen av hundene våre. Det behøver jo ikke være favoritten din.» Han så på Warden. «Jeg ville uansett råde Dem til å ta noen valper fra det siste kullet, Mr. Warden. Cleo er ikke den eneste hunden vi vinner konkurranser med.»

Men den beste, tenkte Gerald. Og bare det beste var godt nok for Kiward Station. I fjøs og stall så vel som i huset. Bare jenter med blått blod hadde vært like enkle å fremskaffe som avlsdyr! Da de tre red tilbake til huset, var Warden i full gang med å smi planer.

Gwyneira var omhyggelig med å kle seg til middag. Hun ville ikke vekke misnøye, ikke etter episoden med madame tidligere på dagen. Moren hadde allerede gjort helvete hett for henne. Men Gwyneira hadde hørt moralprekenene fra husets frue så mange ganger før at hun kunne dem utenat: Hvis hun fortsatte å være så vilter og tilbrakte mer tid i stallene og på hesteryggen enn med skolearbeidet, kom hun aldri til å finne noen mann. Det var unektelig sant at Gwyneiras franskkunnskaper kunne ha vært bedre, og det samme gjaldt hennes evner som husfrue. Når Gwyneira broderte, minnet resultatet aldri om noe man kunne pynte et hjem med – faktisk sørget presten diskré for å la håndarbeidene hennes forsvinne fra kirkebasaren før de ble lagt ut til salg. Dessuten viste jenta verken evne til eller interesse for å planlegge store festmiddager og diskutere spørsmål som «laks eller gjørs?» med kokka. Gwyneira spiste det som kom på bordet. Hun visste hvilke skjeer og gafler man skulle bruke til hvilken rett, men i bunn og grunn syntes hun alt slikt var noe tull. Hvorfor bruke flere timer på å pynte bordet når maten ble spist på få minutter? Og så var det blomsteroppsatsene! I noen måneder hadde det vært Gwyneiras oppgave å sørge for at salongen og spisesalen var pyntet med bloms ter. Men smaken hennes tilfredsstilte sjelden kravene fra de andre – for eksempel når hun plukket markblomster og fordelte dem slik det falt henne inn i vasene. Selv syntes hun det ble pent, men moren holdt på å dåne når hun fikk se resultatet. Særlig da hun blant gresstråene fikk øye på en edderkopp som var blitt med inn i huset ved et uhell. Etter dette måtte Gwyneira under oppsyn av gartneren hente blomster i rosehagen og arrangere dem i vasene med madames hjelp. Men i dag hadde jenta greid å snike seg unna denne irriterende oppgaven. Gerald Warden var nemlig ikke den eneste gjesten på Silkham Manor, Gwyneiras eldre søster Diana og hennes ektemann var også kommet på besøk. Diana elsket bloms ter, og etter at hun giftet seg, hadde hun nærmest utelukkende beskjeftiget seg med å anlegge det som skulle bli den mest ekstravagante og velstelte rosehagen i hele Storbritannia. I dag hadde hun tatt med seg et utvalg av sine vakreste blomster til moren og fordelt dem raffinert på vaser og kurver. Gwyneira sukket. Hun kom aldri til å bli like flink. Hvis menn virkelig la så stor vekt på denne evnen når de valgte seg en hustru, kom hun nok til å dø som gammel jomfru. Skjønt Gwyneira hadde en følelse av at verken faren eller Dianas ektemann Jeffrey brydde seg det døyt om blomsterpryden. Heller ikke Gwyneiras broderier hadde så langt greid å fange interessen til et eneste mannlig vesen – bortsett fra den lite begeistrede presten. Men da kunne hun jo like godt imponere de unge herrene med ting hun faktisk hadde anlegg for! For eksempel kunne hun vekke beundring i et hvilket som helst jaktlag: Gwyneira var som regel både raskere og dyktigere enn de andre når det gjaldt å sette etter reven. Men det virket ikke som om mennene syntes denne egenskapen gjorde henne særlig attråverdig, like lite som hennes drevne håndtering av gjeterhundene. Hun fikk riktignok anerkjennelse for sine bragder, men i herrenes blikk blandet det seg like fullt et snev av misbilligelse, og på ballet om kvelden ville de heller danse med de andre jentene. Skjønt det kunne like gjerne skyldes Gwyneiras sparsomme medgift. Jenta hadde ingen illusjoner i så måte – som den yngste av tre døtre hadde hun ikke stort i vente. Særlig siden faren måtte finansiere broren også. John Henry «studerte» i London, men Gwyneira hadde aldri riktig forstått hva han skulle bli. Før han flyttet fra Silkham Manor, hadde han ikke hatt mer til overs for vitenskap enn sin yngre søster, og regningene han sendte hjem fra London, var altfor høye til at det bare kunne dreie seg om bøker. Faren bladde opp uten å protestere og mumlet i høyden noe om å «løpe hornene av seg», men Gwyneira var fullt klar over at pengene ble tatt fra hennes medgift.

Trass i problemene bekymret hun seg lite for fremtiden. Inntil videre hadde hun det bra, og den driftige moren ville nok finne en ektemann til henne en vakker dag. Allerede nå inviterte foreldrene nesten utelukkende vennepar som rent tilfeldig hadde sønner i passende alder. Det hendte at de unge mennene ble med på middagen, men som regel stilte foreldrene alene, og enda oftere var det bare mødrene som kom på tebesøk. Det var det verste Gwyneira visste, for da testet de henne for alle ferdigheter som jenter angivelig måtte besitte for å kunne lede husholdningen i et herskapelig hjem. Det ble forventet at Gwyneira skulle servere teen etter alle kunstens regler. En gang hadde hun vært så uheldig å søle skåldhet te på Lady Bronsworth; det var fordi hun kvapp da moren under denne vanskelige operasjonen disket opp med en fet løgn om at det var Gwyneira som hadde bakt tekakene.

Etter teen fant man frem broderingsrammene, og lady Silkham sørget for å lure sin egen ramme med et nesten ferdigstilt petit point-kunstverk opp i hendene til datteren. Samtidig konverserte man om den siste boken til Mr. Bulwer-Lytton. For Gwyneira fungerte denne forfatterens verker nærmest som sovemedisin; hun hadde aldri greid å komme seg gjennom en eneste én av mursteinene hans. Men hun hadde da lært seg noen ord som «oppbyggelig» og «sublim uttrykksevne», som fint kunne brukes om og om igjen i slike sammenhenger. Dessuten pratet damene selvfølgelig om Gwyneiras søstre og deres fantastiske ektemenn, og ved denne anledningen ga de gjerne uttrykk for at de håpet at også Gwyneira snart skulle være så heldig å gjøre et tilsvarende godt parti. Gwyneira selv var ikke så sikker på at hun håpet det. Hun syntes svoger ne var kjedelige, og Dianas mann var nesten gammel nok til å være faren hennes. Folk tisket om at det kunne være årsaken til at ekteskapet ennå ikke var velsignet med barn, skjønt Gwyneira var ikke helt sikker på sammenhengen. Skjønt avlsværene ble jo utsortert, de også, når de ble gamle … Hun fniste da hun sammenliknet Dianas strenge ektemann Jeffrey med væren Cesar, som faren med stor motvilje hadde vraket fra avlsbestanden nå nylig.

Og så var det Larissas ektemann Julius! Han stammet riktignok fra en av de beste adelsfamiliene, men han var så skrekkelig fargeløs og blek. Gwyneira husket at faren hadde mumlet noe om «innavl» etter det første møtet med ham. Men Julius og Larissa hadde da i hvert fall en sønn – skjønt gutten så ut som et spøkelse, han også. Nei, dette var ikke akkurat Gwyneiras drømmemenn. Mon tro om utvalget var bedre på den andre siden av kloden? Gerald Warden gjorde et ganske livlig inntrykk, selv om han naturligvis var for gammel for henne. Men han hadde da i hvert fall greie på hester, og han hadde ikke tilbudt seg å hjelpe henne opp i salen. Kanskje kvinner ustraffet fikk bruke herresal i New Zealand? Det hendte at Gwyneira drømte seg bort over romanheftene hun fikk låne av tjenerskapet. Hvordan ville det vært å ri om kapp med en av de kjekke, amerikanske cowboyene? Å se på med bankende hjerte mens han utkjempet en pistolduell? Pionérkvinnene i ville Vesten grep jo faktisk til våpen selv også, når det trengtes! Gwyneira ville helt klart ha foretrukket et fort omringet av indianere fremfor Dianas rosehage.

Men nå måtte hun se til å få på seg korsettet, som satt enda strammere enn det gamle hun brukte når hun red. Hun hatet denne torturen, men når hun så seg i speilet, var hun fornøyd med den ekstremt slanke midjen. Ingen av søstrene var så spedlemmet som henne. Og den himmelblå silkekjolen kledde henne fantastisk godt. Den fikk øynene til å gnistre enda mer og understreket hårets lysende rødnyanse. Bare synd at hun måtte sette det opp. Og så slitsomt for kammerpiken, som alt sto klar med kammer og hårspenner! Gwyneira hadde naturlige krøller, og når det var regn i luften, som det gjerne var i Wales, kruset håret seg og var vanskelig å få orden på. Gwyneira måtte ofte sitte i ro i timevis mens kammerpiken strevde med å temme krøllene. Og hun som hadde så forferdelig vanskelig for å sitte stille!

Med et sukk satte Gwyneira seg i friserstolen, innstilt på å kjede seg den nærmeste halvtimen. Men så falt blikket hennes på det enkle, lille heftet som lå på bordet sammen med friseringsredskapene. I rødhudens hender lød den voldsomme tittelen.

«Jeg tenkte at mylady kanskje hadde lyst på litt underholdning,» sa den unge kammerpiken og smilte til Gwyneira i speilet. «Men den er fryktelig skummel! Sophie og jeg fikk ikke sove hele natten etter at vi hadde lest høyt for hverandre!»

Gwyneira hadde alt strakt hånden ut etter heftet. Hun var ikke så skvetten av seg.

Imens kjedet Gerald Warden seg i salongen. Herrene tok en drink før maten, og lord Silkham hadde nettopp presentert sin svigersønn Jeffrey Riddleworth for ham. Lord Riddleworth hadde vært i militæret i kronkolonien India, fortalte svigerfaren, og hadde vendt hjem til Storbritannia for bare to år siden, høyt dekorert med medaljer. Diana Silkham var hans andre kone, den første hadde dødd i India. Warden våget ikke å spørre om årsaken, men det skyldtes neppe malaria eller slangebitt – med mindre hun hadde vært langt tøffere og mer reiselysten enn sin ektemann. Det virket i hvert fall som om Riddleworth aldri hadde forlatt regimentsbygningene i løpet av hele sin tid i India. Han hadde ingenting å si om landet, annet enn at det var støyende og skittent utenfor de engelske tilfluktsstedene. De innfødte var fillete pakk, etter hans mening, særlig maharajaene, og bortsett fra byene var hele landet stint av tigre og slanger.

«En gang kom det faktisk en slange inn i leiren,» fortalte Riddleworth og rynket på nesen mens han tvinnet den velpleide barten mellom fingrene. «Jeg skjøt selvsagt udyret med det samme, selv om kulien hevdet at den ikke var giftig. Men kan man stole på disse folkene? Hvordan forholder det seg hos Dem, Warden? Har personalet den vemmelige yngelen under kontroll?»

Gerald tenkte med en viss fornøyelse på at Riddleworths skudd antakelig hadde gjort mer skade på huset enn selv en tiger noensinne kunne ha greid. Han tvilte sterkt på at den kortvokste, velnærte obersten var i stand til å treffe et slangehode på første skudd. Mannen hadde definitivt sett seg ut feil land som sitt virkeområde.

«Personalet vårt kan være ganske så … det krever kanskje litt tilvenning,» svarte Gerald. «Vi bruker som regel innfødte, og vårt levesett er nokså uvant for dem. Men vi har ingen problemer med slanger og tigre. Det fins ikke slanger i hele New Zealand. Opprinnelig fantes det nesten ingen pattedyr heller. Det var misjonær ene og nybyggerne som innførte husdyr, hunder og hester på øyene.»

«Ingen ville dyr?» spurte Riddleworth og rynket pannen. «Gi Dem, nå, Warden, vil De ha oss til å tro at det før kolonialismen så ut som på skapelsens fjerde dag der?»

«Det fins fugler der,» fortalte Gerald Warden. «Store, små, tykke, tynne, fugler som flyr, fugler som løper … og jo, det fins flaggermus også. Og så fins det naturligvis insekter, men de er ikke særlig farlige, de heller. Så De må virkelig gå inn for det hvis De ønsker å bli tatt av dage i New Zealand, mylord. Med mindre de tyr til tobente kjeltringer med ildvåpen.»

«Eller til slike som er utstyrt med macheter, dolker og krumsabler, ikke sant?» spurte Riddleworth og lo. «Det er meg en gåte at folk frivillig begir seg ut i denne villmarken! Jeg var glad for å vende koloniene ryggen.»

«Maoriene er stort sett fredelige folk,» sa Warden rolig. «Det er et underlig folkeslag … fatalister og lette å tilfredsstille. De synger, danser, driver med treskjæring og kjenner ikke til noen form for våpenkunst som er verd å snakke om. Nei, mylord, jeg er sikker på at De ville ha kjedet Dem i New Zealand snarere enn å kjenne på frykten …»

Riddleworth skulle akkurat til å fare opp og erklære at han selvsagt ikke hadde utskilt en eneste dråpe angstsvette under sitt opphold i India. Men så dukket Gwyneira opp og satte en stopper for samtalen. Jenta kom inn i salongen – og så forvirret ut da hun oppdaget at verken moren eller søsteren var til stede.

«Kommer jeg for tidlig?» spurte Gwyneira i stedet for å hilse høflig på svogeren, slik det ville ha sømmet seg.

Han satte da også opp en tilsvarende forulempet mine, mens Gerald Warden knapt kunne ta øynene fra Gwyneira. Han hadde jo fått inntrykk av at jenta var pen tidligere på dagen også, men nå, kledd i den festlige kjolen, så han at hun var en ekte skjønnhet. Den blå silken fikk frem den lyse ansiktsfargen og understreket hårets kraftige rødnyanse. Den strenge frisyren fremhevet de edle ansiktstrekkene. Og så var det de freidige leppene og de lysende blå øynene med det våkne, nesten utfordrende blikket! Gerald var begeistret.

Men jenta passet ikke inn i disse omgivelsene. Han kunne umulig se henne for seg sammen med en mann som Jeffrey Riddleworth. Gwyneira var snarere typen til å henge slanger rundt halsen på seg og temme tigre.

«Slett ikke, barnet mitt, du er presis,» sa Lord Terence og kastet et blikk på klokken. «Det er din mor og din søster som er sene. De sliter sikkert med å rive seg løs fra rosene …»

«Men har ikke De vært i hagen?» spurte Gerald Warden og henvendte seg til Gwyneira. Han ville heller ha ventet at hun skulle tilbringe ettermiddagen i friluft enn moren, som han hadde oppfattet som en litt stiv og matlei personlighet da han hadde møtt henne tidligere på dagen.

Gwyneira trakk på skuldrene. «Jeg bryr meg ikke så mye om roser,» innrømmet hun, selv om det på nytt vekket Jeffreys uvilje, og antakelig også farens. «Hvis det hadde vært grønnsaker, så, eller noe annet som ikke stikker …»

Gerald Warden lo og ignorerte de syrlige minene til herrene Silkham og Riddleworth. Sauebaronen syntes jenta var aldeles fortryllende. Hun var selvsagt ikke den første han diskré hadde gransket og observert på denne reisen til moderlandet, men ingen av de unge engelske damene hadde oppført seg så naturlig og like til som henne.

«Så så, mylady!» sa han ertende. «Sier De at engelske roser også har en mørk side? Skjuler det seg torner bak melkehvit hud og gyllenrødt hår?»

Uttrykket «engelsk rose» om den lyshudete, rødhårede jentetypen som var så utbredt på de britiske øyene, var også kjent i New Zealand.

Gwyneira burde egentlig ha rødmet, men hun bare smilte. «Det lønner seg i hvert fall å bruke hansker,» sa hun og registrerte så vidt at moren gispet.

Lady Silkham og hennes eldste datter, Lady Riddleworth, hadde nettopp kommet inn i salongen og ble dermed vitne til det korte ordskiftet mellom Warden og Gwyneira. Begge så ut til ikke riktig å vite hva som sjokkerte dem mest: Wardens uforskammethet eller Gwyneiras munnrappe svar.

«Mr. Warden, dette er min datter Diana, Lady Riddleworth.» Lady Silkham bestemte seg til slutt for å forbigå episoden i stillhet. Mannen eide riktignok ikke manerer, men han hadde nettopp tilbudt hennes mann en formue for en flokk med sauer og et valpe kull. Dermed var Gwyneiras medgift sikret – og Lady Silkham sto fritt til å gifte henne bort så raskt som overhodet mulig, før ryktene om jentas frekke snakketøy begynte å spre seg.

Diana hilste verdig på gjesten fra den andre siden av kloden. Hun var Gerald Wardens borddame, noe Warden snart syntes var in der lig synd. Middagen med ekteparet Riddleworth viste seg å bli en meget kjedelig affære. Mens Gerald kastet ut korte stikkord og lot som om han lyttet til Dianas utlegninger om rosestell og hageutstillinger, fortsatte han å observere Gwyneira. Når man så bort fra munnrappheten, var oppførselen hennes upåklagelig. Hun visste hvordan man skulle te seg i selskap og konverserte høflig med sin bordherre Jeffrey, enda hun åpenbart kjedet seg. Hun svarte pent på søsterens spørsmål om sine fremskritt i fransk konversasjon og den ærede madame Fabians velbefinnende. Madame beklaget dypt at hun av helsemessige årsaker ikke kunne delta i måltidet. Hun skulle så gjerne ha truffet sin tidligere yndlingselev Diana.

Det var først da desserten var servert, at Lord Riddleworth tok opp igjen spørsmålet han hadde stilt tidligere på kvelden. Bordsamtalen begynte tydeligvis å gå ham også på nervene. Diana og moren hadde begynt å utveksle informasjon om felles kjente, som alle som en ble karakterisert som «bedårende» og som hadde «vellykkede» sønner som kanskje kunne være et passende parti for Gwyneira.

«De har ennå ikke fortalt oss hvordan det gikk til at de havnet på den andre siden av kloden, Mr. Warden. Reiste De på oppdrag fra dronningen? Kanskje sammen med den fortreffelige kaptein Hobson?»

Gerald Warden ristet smilende på hodet og lot tjeneren få skjenke ham mer vin. Så langt hadde han vært svært forsiktig med de edle dråpene. Senere på kvelden ville nok Lord Silkham servere ham så det holdt av sin utmerkede whisky, og hvis han skulle ha noen sjanse til å få gjennomført planen sin, måtte han være klar i hodet. Men et tomt glass ville ha vekket oppsikt. Derfor nikket han til tjeneren, men etterpå grep han etter vannglasset.

«Jeg seilte nok tjue år før Hobson,» svarte han så. «På en tid da livet i New Zealand var atskillig røffere enn nå. Særlig på hvalfangststasjonene og blant selfangerne …»

«Men De er jo sauebonde!» skjøt Gwyneira ivrig inn. Endelig, et interessant tema! «De har da vel ikke selv dratt ut på hvalfangst?»

Gerald lo bistert. «Jo visst dro jeg ut på hvalfangst, mylady. Tre år på Molly Malone …»

Det virket som om han ikke hadde lyst til å si noe mer om det, men nå var det Lord Silkham som rynket pannen.

«Gi Dem nå, Warden, De forstår Dem altfor godt på saueoppdrett til at jeg tror på denne røverhistorien! De har da ikke lært sauedrift om bord i en hvalfangstskute!»

«Nei, selvfølgelig ikke,» svarte Gerald rolig. Smigeren prellet av som vann på gåsa. «Jeg kommer opprinnelig fra Yorkshire Dales, og faren min var sauegjeter …»

«Men De ville ut på eventyr!» Det var Gwyneira. Øynene gnistret av spenning. «De brøt opp i nattens mulm og mørke og reiste fra hjemlandet, og …»

Igjen visste ikke Gerald Warden om han skulle le eller rope ut i begeistring. Denne jenta var den rette, ingen tvil om det, selv om hun var bortskjemt og hadde et forkjært bilde av virkeligheten.

«Først og fremst var jeg barn nummer ti i en søskenflokk på elleve,» slo han fast. «Og jeg hadde ikke lyst til å bruke livet på å gjete andre folks sauer. Far ville sende meg ut i arbeid da jeg var tretten. Men jeg tok i stedet hyre som skipsgutt og fikk se halve verden. Kysten av Afrika, Amerika, Kapp det gode håp … vi seilte helt opp til Norskehavet. Og til slutt til New Zealand. Og det var der jeg likte meg best. Ingen tigre, ingen slanger …» Han blunket til Lord Riddleworth. «Mesteparten av landet var ennå uutforsket, og klimaet var omtrent som hjemme. Til syvende og sist leter man vel etter sine røtter.»

«Og så jaktet De på hval og sel?» spurte Gwyneira enda en gang vantro. «De begynte ikke straks som sauebonde?»

«Sauer koster dessverre penger, unge dame,» sa Gerald Warden med et smil. «Det fikk jeg atter en gang erfare i dag. For å kunne kjøpe flokken Deres far solgte meg, må man nok partere mer enn én hval! Og jorden var riktignok billig, men heller ikke maorihøvdingene gir den bort gratis …»

«Maoriene, er det de innfødte?» spurte Gwyneira vitebegjærlig.

Gerald Warden nikket. «Det betyr noe slikt som ’moa-jeger’. Moaene var noen digre fugler, men jegerne var visst litt for ivrige. Udyrene døde i hvert fall ut. Vi innvandrere kalles forresten ’kiwier’. Kiwien er også en fugl. Et nysgjerrig, innpåslitent og spill levende dyr. Det er umulig å unnslippe kiwiene. På New Zealand er de overalt. Men spør ikke meg hvem det var som fant på å oppkalle oss immigranter etter kiwien!»

En del av selskapet lo, mest av alt Lord Silkham og Gwyneira. Lady Silkham og ekteparet Riddleworth var nok snarere indignert over å måtte sitte til bords med en forhenværende gjetergutt og hvalfanger, selv om han hadde drevet det langt og var blitt en sauebaron.

Lady Silkham hevet da også ganske snart taffelet og trakk seg tilbake til salongen med sine døtre. Gwyneira skilte bare motvillig lag med herrene. For en gangs skyld hadde samtalen kommet inn på mer interessante temaer enn de evinnelige bekjente og Dianas usigelig kjedelige roser. Nå lengtet hun etter å kunne trekke seg tilbake til sine egne gemakker, der I rødhudens hender lå halvlest og ventet på henne. Indianerne hadde nettopp bortført heltin nen; hun var datter av en kavalerioffiser. Men først måtte Gwyneira lide seg gjennom minst to kopper te sammen med sine kvinnelige slektninger.

På herrerommet bød Lord Terence sine gjester på sigarer. Gerald Warden viste seg å ha greie på dette området også og plukket ut et eksemplar av den beste kubanske sorten. Lord Riddleworth valgte en nokså tilfeldig sigar fra kassen. Så tilbrakte herrene en ulidelig lang halvtime med å diskutere dronningens siste beslutning angående det britiske landbruket. Både Silkham og Riddleworth mente det var beklagelig at dronningen så tydelig satset på industrialisering og eksport heller enn å støtte tradisjonell virksomhet. Gerald Warden uttalte seg bare i vage ordelag om temaet. For det første hadde han ikke greie på emnet, og for det andre ga han en god dag i det. Newzealenderen kviknet ikke til før Riddleworth sendte sjakkbrettet et beklagende blikk. Figurene var satt opp, og brettet ventet på et lite bord.

«Det er synd vi ikke får spilt vårt sedvanlige parti sjakk i dag, men vi vil jo ikke kjede gjesten vår,» kommenterte lorden.

Gerald Warden forsto hintet. Om han var en ekte gentleman, ville han finne på en unnskyldning og trekke seg tilbake nå, det var hva Riddleworth prøvde å si. Men Gerald var ingen gentleman. Den rollen hadde han spilt lenge nok, nå var det på tide å komme til saken.

«Skal vi ikke prøve oss på et lite slag kort i stedet?» foreslo han med et uskyldig smil. «Det spilles da vel Black Jack i salongene i koloniene også, stemmer ikke det, Riddleworth? Eller foretrekker De et annet spill? Poker, kanskje?»

Riddleworth så forferdet på ham. «Hva er det De sier! Black Jack … poker … folk driver nok med slikt i bulene i havnebyene, men det gjør ikke gentlemen!»

«Jeg for min del tar gjerne et slag kort,» sa Silkham. Det virket ikke som om han tok Wardens parti av ren høflighet, for han sendte kortbordet et begjærlig blikk. «Da jeg var i militæret, spilte jeg en omgang rett som det var, men i disse traktene er det nesten umulig å finne en sosial forsamling der herrene er villige til annet enn å diskutere sau og hest. Kom igjen, Jeffrey! Du kan gi først. Og ikke vær gjerrig nå. Jeg vet at du tjener gode penger. Vi får se, kanskje jeg kan vinne tilbake litt av Dianas medgift i dag!»

Lorden snakket nokså freidig. Under middagen hadde han tatt godt for seg av vinen, og den første whiskyen etter maten hadde gått ned på høykant. Nå ivret han for at mennene skulle ta plass ved kortbordet. Gerald Warden slo seg fornøyd ned, men Riddleworth nølte fortsatt. Motvillig tok han kortene og begynte nokså klossete å stokke.

Gerald satte bort glasset sitt. Nå gjaldt det å være lys våken. Han registrerte tilfreds at den lett beduggede Lord Terence startet med å by nokså mye. Gerald lot ham gladelig vinne. En halvtime senere hadde det hopet seg opp en liten formue i mynter og sedler foran Lord Terence og Jeffrey Riddleworth. Suksessen hadde fått sistnevnte til å tine opp litt, men begeistret var han fortsatt ikke. Fornøyd skjenket Silkham mer whisky.

«Ikke spill bort pengene for sauene mine!» advarte han Gerald. «Nå nettopp spilte De bort et nytt valpekull!»

Gerald Warden smilte. «Den som intet våger, intet vinner,» sa han og høynet på nytt. «Hvordan er det med Dem, Riddleworth, er De med?»

Obersten var riktignok ikke lenger edru, han heller, men han var skeptisk fra naturens side. Gerald Warden visste at han måtte bli kvitt ham – helst uten å tape altfor mange penger. Da Riddleworth satset alt han hadde vunnet på ett kort, slo Gerald til.

«Black Jack, min venn!» sa han nærmest bedrøvet da han la ess nummer to på bordet. «En gang måtte jo uflaksen ta slutt. Bedre lykke neste gang! Kom igjen, Riddleworth, De kan vinne tilbake dobbelt så mye!»

Riddleworth reiste seg forarget. «Nei, nå gir jeg meg. Det burde jeg ha gjort for lengst. Slik er det. Easy come, easy go. Jeg har ikke tenkt å kaste mer penger etter Dem. Og du burde slutte, du også, svigerfar. Da har du i hvert fall vunnet en liten slant.»

«Nå høres du ut som min kone,» bemerket Silkham, men stemmen hadde fått en litt usikker klang. «Og hva mener du med ’en liten slant’? Jeg var ikke med på den runden i sted, jeg har fortsatt alle pengene i behold. Jeg sitter i hell i dag! Dette er rett og slett lykkedagen min, stemmer ikke det, Warden? I dag går det virkelig min vei!»

«Dere får more dere videre,» sa Riddleworth iskaldt.

Gerald Warden pustet lettet ut da obersten forlot rommet. Nå var det siste hinderet ryddet av veien.

«De får prøve å doble gevinsten, da, Silkham!» oppmuntret han lorden. «Hva er vi oppe i nå? Femten tusen i alt? Gud bedre, De har loppet meg for mer enn ti tusen pund! Hvis De dobler det, tilsvarer det faktisk prisen på saueflokken!»

«Men … men hvis jeg taper, er alle pengene borte.» Nå begynte lorden å få betenkeligheter likevel.

Gerald Warden trakk på skuldrene. «Slik er det i kortspill. Men vi kan jo sørge for å holde risikoen så lav som mulig. Se her, nå gir jeg Dem et kort og tar et selv også. De tar en titt, jeg viser mitt – og så er det opp til Dem. Hvis De ikke vil spille, er det helt greit. Men jeg har selvsagt lov til å avstå, jeg også, etter å ha sett på det første kortet mitt!» Han smilte.

Silkham tok usikkert imot kortet. Var ikke dette i strid med reglene? En gentleman burde aldri speide etter utveier eller være redd for å ta en risiko. Men så kastet han likevel nærmest stjålent et blikk på kortet.

Ti! Bortsett fra et ess kunne han ikke ha fått noe bedre.

Gerald, som hadde banken, snudde kortet sitt. Ruter tre. En nokså uheldig start. Newzealenderen rynket pannen og lot til å være i tvil.

«Jeg har virkelig ikke hellet med meg i dag,» sukket han. «Hvordan er det med Dem? Skal vi spille, eller skal vi la være?»

Silkham var plutselig svært ivrig etter å fortsette.

«Jeg kunne godt tenke meg et kort til!» sa han.

Gerald Warden sendte treeren sin et resignert blikk. Han lot til å kjempe med seg selv, men så ga han lorden et kort til.

Spar åtte. Det ble 18 poeng i alt. Var det nok, tro? Silkham begynte å bli svett. Men hvis han tok enda et kort, var det fare for at han røk. Han fikk bare bløffe. Lorden gjorde sitt beste for å sette opp en uttrykksløs mine.

«Jeg er ferdig,» sa han raskt.

Gerald snudde et nytt kort. Åtte. Nå var han altså oppe i elleve. Så strakte newzealenderen på nytt ut hånden etter kortstokken.

Silkham håpet inderlig på et ess. Da ville Gerald ryke. Men odds ene var egentlig gode uansett. Bare en åtter eller en tier kunne redde sauebaronen.

Gerald trakk enda et kort – spar fire.

Hvesende slapp han pusten.

«Bare jeg kunne spå om fremtiden …» sukket han. «Men det samme kan det være, De har neppe mindre enn femten, det kan jeg ikke tenke meg. Jeg får ta sjansen!»

Silkham skalv da Gerald trakk det siste kortet. Faren for å ryke var enorm. Men så kom hjerter fire til syne.

«Nitten,» telte Gerald. «Og jeg står. Kortene på bordet, mylord!»

Silkham viste resignert frem kortene sine. Han lå et poeng under. Det hadde sannelig vært nære på!

Gerald Warden tenkte visst det samme. «Det var på hengende håret, mylord, på hengende håret! Dette skriker på revansj. Jeg vet at det er galskap, men det resultatet kan vi ikke la stå. En omgang til!»

Silkham ristet på hodet. «Jeg har ingen penger igjen. Det var jo ikke bare gevinsten jeg tapte, det var hele innsatsen min. Hvis jeg spiller bort enda mer, får jeg alvorlige problemer. Kommer ikke på tale, jeg gir meg.»

«Det kan De ikke mene, mylord!» Gerald stokket på nytt. «Det er jo når risikoen øker at det virkelig blir moro! Og innsatsen … Vent nå litt, vi kan spille om sauene! Ja visst, sauene som De har tenkt å selge meg! Da taper De ingenting, selv om det skulle gå skeis. Hadde ikke jeg kommet for å kjøpe sauene, ville De jo ikke hatt pengene uansett!» Gerald Warden viste frem sitt mest vinnende smil og lot smidig kortene gli gjennom hendene.

Lord Silkham tømte glasset og gjorde mine til å reise seg. Han sjanglet merkbart, men ordene kom tydelige fra munnen hans: «Det hadde De nok likt, Warden! Tjue av Englands beste avlssauer for noen skarve korttriks! Nei, jeg gir meg. Jeg har tapt nok. Slike spill er kanskje hverdagskost hos Dem i villmarken, men her i Storbritannia pleier vi å holde hodet kaldt.»

Gerald Warden tok whiskyflasken og fylte glassene på nytt.

«Jeg trodde De var modigere enn som så,» sa han bedrøvet. «Eller tøffere, rettere sagt. Men det er kanskje typisk for oss kiwier – i New Zealand må man våge å satse om man vil bli regnet som mann.»

Lord Silkham rynket pannen. «De kan neppe beskylde Silkham-slekten for feighet. Vi har alltid slåss tappert, tjent kongehuset og …» Lorden strevde visst med å finne de riktige ordene og holde seg på bena samtidig. Han lot seg atter synke ned i stolen. Men full var han ennå ikke. Han kunne fortsatt svare denne lykkejegeren med samme mynt!

Gerald Warden lo. «Også vi i New Zealand tjener kongehuset. Kolonien er i ferd med å utvikle seg til en betydelig økonomisk faktor. På sikt kommer vi til å betale tilbake hver penny som Kronen har investert i oss. Dronningen er nemlig modigere enn Dem i så måte, mylord. Hun spiller, og hun vinner. Kom an, Silkham! De har da vel ikke tenkt å gi opp nå? Alt De trenger er noen gode kort, så får de dobbelt pris for sauene!»

Med disse ordene slengte han to kort med baksiden opp på bordet foran Silkham. Lorden visste ikke riktig hvorfor han tok dem. Risikoen var egentlig for stor, men gevinsten var forlokkende. Hvis han vant, ville Gwyneiras medgift ikke bare være sikret, den ville faktisk være stor nok til å tilfredsstille landets beste familier. Mens han sakte plukket opp kortene, så han for seg sin datter som baronesse … hvem vet, kanskje sågar som hoffdame hos dronningen …

Ti. Det var bra. Hvis det andre kortet nå … Silkhams hjerte dunket da han etter ruter ti snudde spar ti også. 20. Det var nesten umulig å slå.

Triumferende satte han blikket i Gerald.

Gerald Warden trakk det første kortet. Spar ess. Silkham stønnet. Men det hadde egentlig ingenting å si. Det neste kortet kunne være to eller tre, og da var sannsynligheten stor for at Warden røk.

«De har fortsatt muligheten til å trekke Dem,» sa Gerald.

Silkham lo. «Nå nei, min venn, kommer ikke på tale. Nå får De spille! En Silkham holder det han lover.»

Sakte trakk Gerald sitt neste kort.

Plutselig skulle Silkham ønske at han hadde stokket kortene selv. Skjønt han hadde da holdt øye med Gerald mens han stokket, og det hadde ikke vært noe å si på det. Uansett hva som nå skjedde – man kunne umulig beskylde Warden for juks.

Gerald Warden snudde kortet.

«Beklager, mylord.»

Silkham stirret som hypnotisert på hjerter ti som lå foran ham på bordet. Esset telte elleve poeng, med tieren ble det tjueett.

«Da gjenstår det bare å gratulere,» sa lorden stivt. Det var fortsatt en siste rest whisky i glasset, og den tok han på styrten. Men da Gerald skulle til å skjenke i på nytt, holdt han hånden over glasset.

«Jeg har fått mer enn nok, takk. Det er på tide å gi seg … med drikkingen og med spillingen, før jeg ikke bare taper min datters medgift, men også spiller sønnen min fra gård og grunn.» Silkhams stemme lød halvkvalt. Igjen prøvde han å reise seg.

«Jeg hadde jo en mistanke om det …» kommenterte Gerald lett og fylte sitt eget glass. «Hun er Deres yngste datter, stemmer ikke det?»

Silkham nikket bittert. «Ja. Jeg har giftet bort to eldre døtre før henne. Har De noen anelse om hva den slags koster? Dette siste bryllupet kommer til å ruinere meg. I hvert fall nå som jeg har spilt bort halve formuen.»

Lorden skulle til å gå, men Gerald ristet på hodet og hevet whisky flasken. Sakte rant den gylne fristelsen ned i Silkhams glass.

«Nei, mylord,» sa Gerald. «Vi kan ikke gi oss nå. Det var ikke min hensikt å ruinere Dem eller sågar snyte vesle Gwyneira for medgiften hennes. La oss våge et siste spill, mylord. Jeg satser sauene på nytt. Hvis De vinner nå, er alt akkurat som da vi begynte.»

Silkham lo spotsk. «Og hva skal jeg satse? Resten av buskapen? Glem det!»

«Hva med … Deres datters hånd?»

Gerald Warden snakket rolig og behersket, men Silkham fór opp som om Warden hadde fiket til ham.

«De er visst ikke riktig vel bevart! De har da vel ikke i fullt alvor tenkt å be om Gwyneiras hånd? Jenta kunne vært Deres datter!»

«Det er nettopp det jeg skulle ønske hun var, av hele mitt hjerte.» Gerald prøvde å legge så mye oppriktighet og varme som mulig i stemmen og blikket. «Jeg spør selvsagt ikke på egne vegne, men for min sønn Lucas. Han er tjueto år gammel og min eneste arving. Veloppdragen, flott å se på og kvikk i forstanden. Jeg kunne utmerket godt se for meg Gwyneira ved hans side.»

«Men det kan ikke jeg!» svarte Silkham bistert, sjanglet og søkte tilflukt i stolen. «Gwyneira er av høy adel. Hun kan gifte seg med en baron!»

Gerald Warden lo. «Nesten uten medgift? La oss nå kalle en spade for en spade; jeg har tross alt sett jenta. Hun er ikke akkurat svigermors drøm for en baronesse.»

Lord Silkham for opp. «Gwyneira er en skjønnhet!»

«Det stemmer,» samtykket Gerald beroligende. «Og hun er utvilsomt en pryd for et hvilket som helst jaktlag. Men ville hun ta seg like godt ut i et palass? Hun er en vilter ungjente, mylord. Det kommer til å koste Dem dobbelt så mye å få jenta gift!»

«Jeg burde utfordre Dem til duell!» presset Silkham illsint frem.

«Men det er jo nettopp det jeg gjør.» Gerald Warden plukket opp kortstokken. «Kom igjen, denne gangen stokker De.»

Silkham tok glasset sitt. Alskens tanker lynte gjennom hodet hans. Det de holdt på med, stred mot alle sømmelighetens regler. Han kunne ikke satse datteren sin i kortspill. Denne Warden hadde visst gått fullstendig fra vettet! Men på den annen side … en slik avtale kunne umulig være bindende. Spillegjeld var æresgjeld, men en ungjente var ingen bindende innsats. Hvis Gwyneira sa nei, kunne ingen tvinge henne til å reise til den andre siden av kloden. Og faktisk behøvde det jo ikke ende slik. Denne gangen skulle han vinne. En gang måtte jo hellet snu.

Silkham stokket kortene – ikke besindig slik han pleide, men raskt, som i rus, som om han ville ha dette ydmykende spillet overstått så raskt som mulig.

Nærmest rasende slengte han et kort til Gerald. Resten av bunken holdt han omklamret med skjelvende hender.

Newzealenderen snudde kortet uten det minste tegn på sinnsopprør. Hjerter ess.

«Det er …» Silkham sa ikke mer. I stedet trakk han et kort selv. Spar ti. Slett ikke verst. Lorden prøvde å dele ut kortene med stødig hånd, men han skalv så voldsomt at kortet falt i bordet før newzealenderen rakk å ta det.

Gerald Warden gjorde ikke noe forsøk på å skjule kortet for lordens blikk. Med rolige bevegelser plasserte han hjerter knekt ved siden av esset.

«Black Jack,» sa han rolig. «Kommer De til å holde ord, mylord?»