Originaltittel: This is how it ends

© Kathleen MacMahon

© Bazar Forlag AS
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Kirsti Øvergaard, MNO

Omslagsdesign: Lene Stangebye Geving

Forfatterfoto: © Neil MacDougald

’Thunder Road’ by Bruce Springsteen. Copyright © 1975 Bruce Springsteen, renewed © 2003 Bruce Springsteen (ASCAP). Reprinted by permission.

International copyright secured. All rights reserved.

’Badlands’ by Bruce Springsteen. Copyright © 1978 Bruce Springsteen (ASCAP).

Reprinted by permission. International copyright secured. All rights reserved.

’The Rising’ by Bruce Springsteen. Copyright © 2002 Bruce Springsteen (ASCAP).

Reprinted by permission. International copyright secured. All rights reserved.

’Brilliant Disguise’ by Bruce Springsteen. Copyright © 1987 Bruce Springsteen (ASCAP).

Reprinted by permission. International copyright secured. All rights reserved.

’Atlantic City’ by Bruce Springsteen. Copyright © 1982 Bruce Springsteen (ASCAP).

Reprinted by permission. International copyright secured. All rights reserved.

Excerpt from ‘A Drover’ by Padraic Colum reprinted with permission from the estate of Mary Eleanor O’Sullivan. All rights reserved.

‘(I Never Promised You A) Rose Garden’, Words by Joe South. Copyright © 1967 Sony/ATV Songs LLC. Rights Renewed, Sony/ATV Publishing. All rights reserved.

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 978-82-8087-598-3

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Til Mark, for alle ting

Kapittel 1

En våt mandagsmorgen utpå høsten satte Bruno Boylan omsider foten på sine forfedres jord.

For bare noen dager siden hadde han i fred og ro hjemmefra kjøpt en reise tur-retur til fire hundre dollar. Noen museklikk og de seksten sifrene på kredittkortet. Ingen billett, bare en utskrift av en e-post og en magisk kode. Ingen forsinkelser, ingen overnattinger, ingen værforbehold før overfarten. Han hadde holdt seg våken mens trillevognen med drikkevarer gikk gjennom midtgangen og et måltid ble servert, og deretter lest en stund i sin medbrakte bok. Så hadde han tatt en Xanax og dermed avkortet flytiden med flere timer. Han reiste lett. Alt han hadde med seg var en liten ryggsekk og en ekspedert stoffbag. Det fantes overhodet ingenting som antydet at dette var en reise av det episke slaget.

Plinget fra høyttaleranlegget vekket ham. Han åpnet øynene og oppdaget at han satt patetisk sammenkrøpet mot flyveggen for komfortens skyld, med ansiktet presset mot vindusskjermen. Han fikk halt seg opp i sittende stilling og lente hodet mot nakkestøtten. Han lukket øynene igjen og satt der uten å røre seg mens han ventet på å få høre en stemme.

Han ble seg bevisst et overveldende fysisk ubehag. Ryggen verket, knærne var låst og knakte da han forsøkte å rette dem ut. Baken verket etter at han hadde sittet så lenge. Han måtte pisse. Reiserot lå strødd rundt ham. Det tynne ullteppet over knærne, de sammenfiltrede øretelefonene på fanget. Boka var klemt fast et sted under ham, men han var så nummen at han ikke engang kunne kjenne den. Skoene hans befant seg under setet. Snart ble han nødt til å finne dem og presse føttene nedi. Han tillot seg å nyte følelsen av sokkelest mot teppegulv et øyeblikk til.

Enda et pling, og pilotens stemme fylte kabinen. Bruno hørte bare bruddstykker. Men han kunne gjette hva han sa, han kunne fylle ut tomrommene. De begynte snart innflygningen. Noe om været i Dublin som Bruno ikke oppfattet. Han dyttet opp skjermen og kikket ut på en tett, hvit sky. Alt han kunne se var den merkelig urørlige vingen på flyet.

Han vendte oppmerksomheten mot den lille, blå skjermen på baksiden av setet foran ham. Et kart som beveget seg, alt det viste var det grove omrisset av USAs østkyst, det digre Atlanterhavet og så omrisset av Irland og Storbritannia oppe i høyre hjørne. En buet strek fulgte flyets bane, den prikkete linjen endte i et virtuelt fly. Det befant seg nesten oppå Irland nå. Målestokken var så overdreven at det nesten skygget for hele landet.

Bruno merket at sinnsstemningen skiftet. Brått og uventet fikk han panikk, en kvalmende følelse av at han burde ha forberedt seg på å komme hit. Han var ikke rede. Han burde ikke ha sovet, men holdt seg våken hele tiden. Han skulle ha tatt reisen innover seg. Han husket noe han var blitt fortalt en gang: at amerikanske indianere sitter på flyplassen etter at de har kommet fram et sted for å gi sjelen en mulighet til å innhente kroppen. Brått forsto Bruno poenget med det. Kroppen og sjelen var i utakt, og han trengte tid for å få det på plass.

Skjermen foran ham endret seg. Nå viste den en liste med statistiske data. Tid til ankomst: 0:23 minutter.

Han fikk bruke den tiden. Han måtte få orden på alt sammen i tankene.

Tre uker siden han mistet jobben, tre uker som virket som tre år. Eller tre dager, eller tre timer. Det ga ingen mening, det var som et helt liv siden og likevel var det så nytt, sårene var nye og ennå åpne.

En måned til valget. Ventetiden var uutholdelig. Han måtte overtale seg selv til å tro at tiden gikk slik den alltid gjorde, at det ganske snart ville være over og resultatet være kjent. Men likevel var ventetiden uutholdelig.

Og her var Bruno, oppe i luften mellom disse to punktene, 0:21 minutter til ankomst. Han forestilte seg at han var en liten mann på kartet som beveget seg, en enkel pepperkakemann. Han fulgte reisen sin langs den buede linjen over havet. Han fulgte den akkurat med fingeren da skjermen uten varsel ble svart.

Høyttaleranlegget ble satt på igjen og lysene i kabinen ble tent. Setebeltesignalet kom på og de kabinansatte kom gjennom flyet og delte ut innreiseskjemaer. Mens han blunket i det fæle lyset, fylte Bruno nøye ut skjemaet med kulepennen de hadde gitt ham. Da han var ferdig, oppdaget han at han ikke hadde noe sted å gjøre av det. Han stakk det inn i boka som han holdt lukket på fanget.

En langsom nedstigning gjennom skyene, og der var Bruno, krokrygget ved vinduet mens han stirret håpefullt ut på ingenting. Alt han kunne se var regnet som silte ned utenfor ruten, og den grå vingen på flyet som pløyde seg gjennom den tette, hvite luften. Det var umulig å vite hvor nær bakken de var.

Plutselig ble det grønt utenfor vinduet, vått gress suste forbi. Han så en rød- og hvitstripet vindsokk og en lav, grå bygning og hørte den forferdelige lyden av hjulene som så vidt traff bakken og spratt opp igjen. En urolig landing, flykroppen svingte voldsomt til venstre og så til høyre før den omsider stabiliserte seg da bremsene fikk tak. Bruno holdt seg fast i setet foran seg med begge hender for ikke å falle forover.

Mens flyet rullet mot terminalbygningen, følte han seg voldsomt lettet. Etter alle disse årene hadde han omsider gjort det. Tretti år siden løftet ved dødsleiet, som hadde forfulgt ham hele tiden siden. Nå var det gjort. Et øyeblikk forestilte han seg at han bare kunne bli sittende i flyet og dra rett tilbake. Til han kom på at det ikke var noe å dra tilbake til.

Ryggen skalv da han lente seg fram og famlet etter skoene sine på gulvet. Han stakk øretelefonene i lommen på seteryggen. Åpnet setebeltet. Satt der og lengtet etter å pusse tenner.

Flyet ristet og stanset, og samtlige pustet lettet ut da dørene ble åpnet. Folk reiste seg med det samme og ga seg til å rote i bagasjehyllene etter sakene sine. De måtte vente noen minutter før de kunne begynne å gå, og så subbet de av gårde med bøyde hoder, som fanger i en lenkegjeng. Bruno flyttet seg bort til setet ved midtgangen, kom seg på beina og strakte ut armen for å få tak i håndbagasjen sin. Han nikket til flyvertinnen og gikk ut i plasttunnelen som forbandt flyet med terminalbygningen. Han begynte på den slake stigningen i hælene på menneskene foran seg. Det var merkelig behagelig å ta del i denne ryddige prosesjonen, som å være på pilegrimsvandring.

Mens han gikk over flybroen, kjente han at den bølget under ham som en flytebrygge. Magen hans bølget med. Han følte seg lett som en ballong. Han tok sekken fra skulderen og lot den henge ned mot gulvet og gi ham litt ballast. Uten den trodde han at han kom til å sveve opp i luften.

Flyene kommer innover Howth.

På en klar dag ser man Dublin Bay bre seg ut når man kommer inn for landing. Havna i Dun Laoghaire ligger langt ute til venstre, Portmarnock til høyre. Mellom dem den vidstrakte Sandymountstranden.

Fra stranden ser man flyene komme inn. De beveger seg stille i en jevn strøm over himmelen. Man kan skimte dem langt ute over havet før de kommer inn med en svak helling over Howth Head og svever langs South Wall. Deretter forsvinner de lydløst innover byen.

Flyene tilhører landskapet i så stor grad at Addie sjelden legger merke til dem. Det samme med røyken fra pipene til Poolbeg og bilfergene som beveger seg sakte langs horisonten mot Dun Laoghaire. Skyene og sjøfuglene og havet selv. Addie legger ikke merke til noe av det. Hun er så oppslukt av sine egne tanker at hun ikke legger merke til noe.

Stranden er stedet der hun ble født, så å si.

Hun var fem dager gammel da de tok henne med hjem. Hun ble båret ut av bilen i sin mors armer, en liten bylt innhyllet i et fiolett angorateppe og med en ullue dratt ned over pannen og ørene. Moren gikk opp trappen til inngangsdøra og stanset på toppen før hun snudde seg mot havet.

Faren hennes hadde allerede åpnet døra og gått inn i gangen. Han vinket på moren at hun skulle følge etter. Kom igjen, kvinne, for Guds skyld, sa han. Du fryser i hjel der ute.

Men moren ble stående enda et øyeblikk på trappen med Addie i armene, mens hun gulpet i seg den kalde havluften. Det var himmelsk etter den lumre sykehusvarmen, hun kunne ikke få nok av den. Hun tenkte ikke et øyeblikk på at hennes nyfødte datter også pustet inn den samme salte luften, at hun trakk den ned i de svampaktige, små lungene sine. Noe av den måtte ha funnet veien helt inn i sjelen hennes.

Slik føler Addie det nå, hun føler det som om stranden er en del av henne. Den er hennes spesielle sted, og antagelig det som hindrer henne i å gå fra vettet.

Stranden ligger øde så tidlig om morgenen, det er ingen andre der enn henne og den lille hunden hennes. Tidevannet er ute og skyene henger lavt over sanden, man kan nesten føle presset av dem mot hodet. Det er varslet regn, men foreløpig er det ikke tegn til det.

Addie går rett mot vannkanten. Hun er åtte hundre meter ute og havet virker ikke noe nærmere, tidevannet må være veldig lavt. Det ligger noen pytter rundt henne nå, og de blir flere og flere, så hun går ikke lenger. Hun vil ikke bli våt på beina. Det begynner å bli kaldt, og hun burde virkelig hatt på seg støvler. Men det har hun ikke, hun foretrekker å gå i joggesko. Da kjenner hun sandrillene gjennom skosålene. Hun liker følelsen av fast sand under føttene.

Hele livet har Addie hatt følelsen av at en svart sky alltid følger etter henne. Og nå kjennes det som om skyen omsider har innhentet henne. Stranden er det eneste stedet der det føles som om hun kan gå fra den.

Ute på stranden kan hun snakke med seg selv. Hun kan synge med iPoden og ingen hører henne. Hun kan skrike hvis hun vil, og av og til gjør hun det. Hun skriker, og så ler hun av seg selv fordi hun skriker. Ute på stranden kan hun tenke på alt som har skjedd, hun kan sortere tingene i tankene. Hun kan gråte varme tårer av selvmedlidenhet. Hun har skyldfølelse for å gråte så hunden ser det, men etterpå føler hun seg mye bedre, nesten fornøyd.

Hunden krafser etter noe i sanden som ikke er der. Hun skyfler våt sand med forlabbene og dytter den bakover mellom bakbeina. En diger haug bygger seg opp bak henne og hele magen hennes er skitten, men hun later ikke til å legge merke til det. Addie blir stående og se på hundens meningsløse aktivitet. La henne drive på, tenker hun, så glad og fornøyd hun er.

Addie legger hodet bakover og ser opp på himmelen. Hun gransker den som om hun ser etter noe der oppe. Det forekommer henne at hun veldig gjerne kunne reist ut i verdensrommet og sett ned på verden der utefra. Hvis hun kunne se verden på så stor avstand, ville hun kanskje få litt perspektiv på situasjonen sin.

Hun snur seg tilbake mot kysten. Selv herfra kan hun skjelne huset. Det er det kittfargede midt i rekken av skitne pastellfarger. Tre store vinduer med utsikt over havet, to oppe og ett nede.

Han sitter ved vinduet nede. Hun kan ikke se ham herfra, men hun vet at han er der. Hun vet at han kan se henne, at han holder øye med henne. Det får henne til å nøle med å gå inn igjen.

Hun tar iPoden opp av lommen og skroller ned menyen. Det tar henne et øyeblikk å finne det hun leter etter. Hun velger spor og låser den så det ikke forskyver seg, før hun putter den tilbake i lommen. Så retter hun ryggen og løfter ansiktet mot vinden mens hun venter på at den skal begynne.

Det er et musikkstykke for sopran, noe Addie overhodet ikke er. Det hindrer henne ikke i å synge med av full hals, mens hun forestiller seg en fullkommen harmoni.

«I know that my redeemer liveth …»

Hun kjenner ikke alle ordene, men det gjør ingenting, det føles godt å synge. Mye kommer om igjen av det hun kan.

«I know that my redeemer liveth …»

Hun legger hodet bakover og lukker øynene mens hun synger. Det er ingen i nærheten som kan høre henne, og hun ville ikke brydd seg om det hvis det hadde vært det. Hunden bryr seg ikke om syngingen. Hun er vant til det.

Addie langer ut innover mot kysten igjen nå, den lille hunden bykser rundt beina hennes mens hun går. Bak henne er himmelen svart og truende, regnet er bare et øyeblikk unna. På horisonten kommer et klossete lasteskip til syne. Det er bare der og skygger for utsikten. Fra pipene strømmer fortsatt røyk opp i luften, røyken er lys mot den mørke himmelen. Flyenes varselslys blinker uregelmessig.

Utenfor Howth Head kommer enda et fly ned fra skyene og begynner den langsomme innflygningen mot Dublin flyplass.

Da Bruno gikk gjennom passkontrollen, følte han seg brått for gammel til alt dette.

Det var så lenge siden han hadde vært ute og reist at han hadde glemt hvor fysisk det var. De ustø beina, tørrheten i munnen. Tissetrengtheten.

«Formål med oppholdet?»

«Politisk flyktning,» sa Bruno i et anfall av galskap.

Fyren så opp på ham med hevede øyenbryn. Han så altfor ung ut til å være politimann, omtrent tolv år. Han hadde gulrotrødt hår. Det var altså ikke bare en stereotyp.

Bruno kom til fornuft.

«Jeg tuller bare,» sa han, og i et forsøk på å mønstre litt sjarm lente han seg konspiratorisk over skranken. Bevisst køen som vokste bak ham.

«Det var bare en erkjennelse,» sa han. «Faktisk er jeg her på ferie. Til etter valget. Femte november, se her.»

Han holdt fram utskriften av billetten sin, men fyren gadd ikke engang å se på den. Han gransket Brunos ansikt.

«Greit nok,» sa han.

Han løftet stempelet og trykte det ned på arket med et lite smell. Så lukket han passet og rakte det tilbake til Bruno. Langsomt, som om han hadde allverdens tid.

«Vet du hva?» sa han. «Hvis den gjengen fortsatt har styringen etter valget, så kom tilbake til meg. Vi skal gi deg asyl.»

Bruno var ikke sikker på om han hadde hørt riktig.

«Det var godt ment,» tilføyde den unge politimannen, brått bekymret for at han hadde gått for langt.

«Oppfattet.»

Og Bruno var fristet til å si mer, men gjorde det ikke. Han stakk passet i jakkelommen, tok håndbagasjen sin og fortsatte videre.

Han smilte fortsatt for seg selv mens han ventet ved bagasjebåndet. Tenke seg til, hvis man spøkte med en passkontrollør hjemme, ville de nok snart finne fram gummihanskene.

Men det fikk ham til å tenke. Da han omsider fikk se bagen sin komme sigende på båndet, hadde han inngått en avtale med seg selv.

Hvis republikanerne vinner, drar jeg ikke tilbake.

Det begynte å regne idet hun vred nøkkelen rundt i døra til kjellerleiligheten. En plutselig og voldsom skur. Hun smatt inn og smekket døra igjen etter seg. Hunden fikk akkurat klemt seg inn gjennom sprekken i tide.

«Vi greide det akkurat, Lola, vi ville blitt klissvåte!»

I det siste har hun begynt å snakke stadig oftere med hunden. Av og til tar hun seg i å føre hele samtaler med henne. Det kan umulig være noe godt tegn.

Lola hang over den tomme vannskålen mens halen sveipte forventningsfullt. Addie tok skålen og fylte den fra springen. Lola drakk høylytt og tømte den på et øyeblikk.

Så fylte Addie vannkjelen og satte den på. Hun lente seg mot benken mens hun ventet på at vannet skulle koke.

Hun kikket på vegguret og så at klokka ennå ikke var ti. Hun hadde hele dagen foran seg, hele formiddagen og så hele ettermiddagen og deretter kvelden. Plutselig holdt hun ikke ut tanken, hun kunne overhodet ikke forestille seg hvordan hun skulle komme gjennom det.

Mens hun sto der og lente seg mot kjøkkenbenken, kjente hun et ørlite støt av optimisme. Hun klamret seg til muligheten for at hun kunne besøke Della. Hun kunne sende en tekstmelding og foreslå at de skulle ta en kaffe. En munter melding, hun ville ikke bli oppfattet som trengende. Men så husket hun at det var Dellas bibliotekdag i dag, hun hadde påtatt seg å hjelpe til på skolebiblioteket. Hun ville ikke ha tid til å møtes. Addie kjente gråten i halsen. Igjen stirret hun ned i en dyp brønn av fortvilelse.

Får du noen gang lyst til å skade deg selv? Det var det eneste psykologen ville vite. Bare for å holde ryggen fri. Hun var livredd for at Addie skulle ta livet av seg og at hun ville bli holdt ansvarlig. Så hun fortsatte å spørre, tenker du noen gang på å skade deg selv, og Addie svarte nei, selv om det var blank løgn.

Hvor mange ganger om dagen tenker Addie på det? Mer enn to, færre enn fem, fingrene på én hånd. Hun tenker på det, og så tenker hun på grunnene til å la være. Lola. Faren. Della og småjentene. Muligheten for at ting vil bedre seg.

Tanken farer gjennom hodet og forsvinner igjen. Hun vet at det ikke er noen mulighet. Hun prøver bare håndtaket på en dør hun allerede vet er låst.

Lola satt på gulvet foran henne med hodet elegant kneisende og de sørgmodige spanieløynene festet på Addie.

«Ikke gjør det,» ba Addie. Stemmen brast. «Du får meg til å gråte. Vær så snill, ikke få meg til å gråte.»

Og hun satte seg på huk og la armene varsomt rundt hundens våte lille kropp, begravde ansiktet i pelsen på halsen hennes. Hun lukket øynene og knuget hunden til trøst. Lola vaklet før hun gjenvant balansen og tok imot Addies vekt. En lukt av våt sand, salte skjell og skapningene inni dem, det var så overveldende at Addie måtte trekke seg unna. Hun kom seg på beina igjen akkurat da vannet i kjelen nådde kokepunktet og den slo seg av.

En liten seier: Hun hadde greid å få likevekten tilbake. Hun lagde kaffe og varmet litt melk til den i mikrobølgeovnen. Det ble nok melk til enda en kopp, og lenger framover enn det tillot hun seg ikke å planlegge. Hun tok koppen med bort til bordet og satte seg. Hun nippet til den varme kaffen og så ut gjennom patiodørene på regnet som falt ned i bakhagen. Hun konsentrerte seg om kaffen og regnet, og var fast bestemt på ikke å tenke på noe annet.

Hun skulle til å reise seg og fylle koppen på ny, da hun hørte et dunk i taket over seg. En, to, tre korte dunk, signalet for at han trengte noe.

Hun tvang seg til å bli sittende et øyeblikk til før hun gikk opp til ham.

Utenfor terminalbygningen var det drosjekø. Grupper av mennesker med sommerklær og solbrun hud skjøv på vogner med høye koffertstabler. Alle så ut til å røyke. Bruno følte seg utenfor og veldig alene.

Da han kom først i køen, vinket en vakt ham videre.

«Hvor mange?»

«Bare én,» sa Bruno unnskyldende.

Han åpnet drosjedøra og slengte bagasjen sin inn før han kløv etter. Han lente seg mot seteryggen, lettet over at reisen snart var over. Det tok et øyeblikk før han oppfattet at sjåføren hadde snudd seg rundt. Han så oppfordrende på Bruno.

Sjåføren sa noe Bruno ikke forsto. Han hadde problemer med aksenten.

«Unnskyld?»

«Jeg sa at jeg ikke er tankeleser. Du må fortelle meg hvor du skal.»

«Åh,» sa Bruno muntert. «Jeg skal til Sandymount, kunne du være snill å kjøre meg til Sandymount.»

Ordene var knapt ute av munnen på ham før de svingte ut fra fortauskanten.

Bruno lente seg fram i glipen mellom de to forsetene.

«Du skulle ikke kjenne til noen hoteller eller pensjonater i Sandymount?» spurte han. «Jeg trenger et rom.»

Sjåføren så tilbake på Bruno i bakspeilet.

«Noe spesielt sted i Sandymount?»

«Er det en strand der? Kanskje vi kunne finne noe i nærheten av stranden.»

Sjåføren kikket fortsatt på ham. «Greit nok,» sa han tvilende.

«Jeg har familie der,» la Bruno til. Men sjåføren virket ikke interessert.

Sandymount. Det var alt søsteren hadde greid å huske. Hun hadde skrevet det på en papirlapp for ham, og han hadde notert det på innsiden av omslaget til guideboka. «De bodde rett på stranden,» hadde søsteren sagt. Men det var alt hun husket. Det var ikke sikkert de bodde der ennå.

Han skulle slå opp i telefonkatalogen før han gjorde noe annet. Og hvis de ikke sto der, kunne han alltids begynne å spørre seg for. Noen kjente dem helt sikkert. Selv om de hadde flyttet, ville det kanskje finnes en adresse og noen som visste hvor han kunne finne dem. Mens drosjen suste gjennom byen, gikk Bruno gjennom alle scenariene. Han gjorde det metodisk og kom fram til løsninger. Det eneste utfallet han ikke vurderte, var muligheten for at de ikke ville treffe ham. Det falt ham ikke engang inn.

Drosjen svingte rundt en liten trafikkøy. Så kjørte de over en bred, stygg bro. Til høyre for Bruno slynget elva seg hele veien gjennom byen. Lave, grå bygninger lå langs kaiene på hver side av stripen med rolig, grått vann. Da han snudde seg mot venstre, så han båter. Cruiseskip og lastebåter lente seg mot kaikanten, små seilbåter lå utsatt fortøyd midt i elva. Lenger ute forestilte han seg at havet lå.

Drosjen stanset i en kø for bomavgift. I stillheten ble Bruno oppmerksom på bilradioen. Aksenten til kvinnen som leste nyhetene, tiltalte ham. Han lente seg framover i setet for å nyte den. For Bruno var det en stemme fra fortiden.

«De seneste meningsmålingene fra USA forteller at demokratenes kandidat Barack Obama haler innpå sin republikanske rival John McCain i nøkkelstatene. I Ohio, der velgerne har kåret den endelige vinneren i de siste elleve valgene, har senator Obama nå tre prosent ledelse på senator McCain. De to kandidatene møtes til sin andre fjernsynsduell i kveld.»

Bruno smilte.

Han slapp visst ikke unna her heller.

Det er selvfølgelig innlysende nå, i tilbakeblikk. Det er ikke lett å forestille seg at det kunne ha gått annerledes.

Når man ser denne fyren sitte ved skrivebordet sitt i det ovale rom, med den lange armen bøyd foran seg til den berømte venstrehåndssignaturen. Når man ser den hengslete skikkelsen komme ut av Air Force One med håndflatene løftet mot kameraene og den pene kona ved siden av seg, ser han ut som han hører til der. Det er vanskelig å forestille seg noen annen i hans sted.

Når man setter på nyhetene og hører dem si for hundrede gang at eiendomsmarkedet er i fritt fall. Når man hører dem forutsi at tilbakeslaget vil bli hardere enn ventet, at regningen vil bli høyere, blir man ikke egentlig overrasket. For det virker temmelig klart at det var nødt til å ende slik, det er som om ting har kommet til en naturlig slutt.

Men det man må huske, er at den gangen visste ingen hvordan det hele kom til å ende.

Kapittel 2

Trafikken minket for hver dag som gikk. Det var merkbart færre biler på veien nå.

Hughs utsiktsplass ved vinduet på forsiden var godt egnet til å iaktta dette.

«Jeg gjennomfører en studie,» sa han. «Jeg teller bilene i en timinuttersperiode hver formiddag. Det er utvilsomt færre av dem. Man legger merke til det om kvelden også.»

Han lignet en svær, patetisk bjørn der han satt plantet i den utskårne stolen med de to forlabbene gipset helt opp til albuene. Den hvite gipsen hvilte på skrivebordets blanke mahogniflate. Den lærinnbundne dagboka lå oppslått foran ham, med fyllepennen liggende uvirksom i midtbretten.

«Å ja?»

Hun forsøkte å høres interessert ut. Men hun var trett i kveld. Når sant skal sies, var hun som oftest trett om kvelden. Det ble tidligere mørkt for hver dag, man merket at kvelden rykket nærmere. Addie var glad til. Mindre dagtid å fylle.

Hugh kikket på raden med frontlykter som beveget seg bortover Strand Road.

«Færre mennesker som går på arbeid, antar jeg.»

«Mindre arbeid å gå til.» Det burde hun vite.

«Flere joggere.»

«Ja, det er flere folk i bassenget om dagen også. De prøver å holde motet oppe, stakkars. Det er ikke lett å være arbeidsløs, vet du.»

Men han hørte ikke på henne.

«Jeg kan kanskje skrive til Irish Times,» sa han. «Vil du hente et papirark og en penn? Jeg må diktere det til deg.»

«Er dette det rette tidspunktet å minne deg på at jeg er datteren, og ikke slaven din?»

«Er dette det rette tidspunktet å minne deg på at du er grunnen til at jeg har havnet i denne vanskelige situasjonen?»

Han snublet over hunden, det var det som hadde hendt.

Han kom ut av kjøkkenet med et glass vin i hver hånd. Han la ikke engang merke til at Lola smatt forbi ham med den lille kroppen klemt helt inntil veggen. Han ropte på Addie for å be henne fylle en skål med cashewnøtter og ta den med opp. Han så ikke hunden foran seg før det var for sent.

Instinktet sa at han skulle redde vinen. Da Addie kom løpende for å se hva som hadde skjedd, lå han på kne i gangen og holdt fortsatt de to glassene i stetten. Mirakuløst nok hadde de ikke knust. Vinen var selvsagt borte, den var blitt slynget ut idet han falt. Det var burgunderflekker på veggene. Men vinglassene var like hele. De idiotiske glassene hadde bare kostet én euro per stykk i isenkrammen.

Begge håndleddene hans var brukket, det forsto han med det samme. Det var håndleddene som hadde tatt imot hele fallet.

Nå bruker han dagene til å telle de tingene han ikke kan gjøre.

«Jeg kan ikke engang tørke meg selv bak,» sa han. Han var tilbake på sykehuset for en sjekk. På jakt etter medlidenhet, eller iallfall en spøk. Ikke at man fikk det fra disse folkene. Humørløse, hele bunten.

«Veldig uheldig,» sa den unge ortopeden de hadde sendt inn til ham. «Hva var det Oscar Wilde sa? Å brekke ett håndledd …»

Han ville ha foretrukket en han kjente.

«Bedre med en du ikke kjenner,» sa de. «Forenkler tingene.» Siden når var det slik ting ble gjort?

Lite visste han at de sendte journalen hans videre som om den var en usikret håndgranat.

«Jeg får ikke betalt for å høre på sånn klaging,» sa reservelegen på kirurgisk. «Det er arbeid for en psykolog.»

Sykepleierne fniste og oversøster måtte gripe inn. «Professor Murphy er en pasient som enhver annen,» sa hun. «Nå må vi vise ham litt respekt.» Noe som bare fikk dem til å fnise enda mer.

De sendte ham videre, alle sammen. Sistemann i rekka var en selvhøytidelig kar fra Cork, som nettopp var tilbake etter et opphold i Boston. Det var han som ble stående da musikken sluttet å spille. Ilddåp ble nevnt, og å gjøre skjell for seg.

«Jeg er veldig fornøyd med framdriften i dette,» sa karen fra Cork og så opp på røntgenbildene på veggen.

Han halte ut vokalene som en amerikaner, det fikk ham til å høres tåpelig ut.

«Rett og slett Colles fraktur,» sa han, «oppkalt etter en lege i Dublin, Colles fraktur. Men det vet du selvfølgelig. Vi får kikke på det igjen om fjorten dager, men for øyeblikket er jeg fornøyd. Fortsett å bevege fingrene. Jeg vet at det er lettere sagt enn gjort. Og kom tilbake til meg om to uker, du kan avtale en time på forværelset.»

Men selvsagt var det utelukket å komme tilbake til sykehuset igjen. Det hadde vært en ydmykelse fra begynnelse til slutt, fra det øyeblikket Addie stanset bilen utenfor døra og fortet seg rundt for å hjelpe ham ut. Blikkene fra portørene, han hadde sett at de fniste. Og sykpleieren på poliklinikken hadde ikke sett ut til å kjenne ham igjen. Hun hadde bedt om en henvisning, og faktisk kalt ham «vennen min».

«De tror visst at jeg er en pasient,» smålo han da han ble vist inn i undersøkelsesrommet. Han forsøkte å være jovial og liketil, det motsatte av autoritær.

«Beklager at jeg ikke tar deg i hånden,» sa han til den unge mannen. Hva var navnet hans igjen? Umulig å holde styr på alle disse fyrene, det lot til å dukke opp nye hver dag. Noen av dem så ikke gamle nok ut til å gå i langbukser. Men de hadde høye tanker om seg selv, slik de snakket til folk.

«Hugh,» hadde fyren sagt. «Du har vel ikke noe imot at jeg kaller deg Hugh? Saken er at til du blir kvitt gipsen, er du faktisk pasient.»

Han skulle ha svart at han faktisk hadde mye imot det. Hvor fikk disse fyrene den ideen fra at de var likemenn? De dro av gårde til Bristol eller Brisbane eller Bahrain et par år, og så fort de kom tilbake, brukte de fornavn på alle.

Nei, nei. Å komme tilbake til sykehuset var utelukket.

«Jeg er redd for at dere må sende noen ut til meg neste gang,» sa han og forsøkte å høres myndig ut. «Det blir umulig for meg å komme inn igjen.»

Han hadde sett blikket mellom sykepleieren og den unge reservelegen. Men de sa ingenting, så han valgte å tro at han hadde vunnet den omgangen.

«Hvordan kom dere ut av det med hverandre?» spurte Addie da han kom ut.

«Å, fint,» sa han. «Men det er jo snakk om et rollebytte. De er på vakt, alle sammen.»

Fem uker til, hadde de sagt, før gipsen kunne fjernes.

Men han forstår ikke hvordan han kan klare fem uker til. Han forstår ikke hvordan han kan klare fem dager til.

Hvordan holder de ut med ham?

Det er hva folk flest spør seg om. De er for gode for ham, de jentene, sier de. Gud vet hvordan de holder ut med ham. Vær glad du ikke er en av døtrene hans, sier sykepleierne. Tenke seg til!

Da de var barn, tok han dem av og til med til sykehuset på lørdagsformiddager når han ikke hadde noen til å passe dem. Han plasserte dem på sykepleiernes hvilerom mens han gikk visittrunden. Addie husker hvordan sykepleierne flokket seg rundt dem som om de var dyr i zoologisk hage. De fikk sjokolade og beskjed om at det fantes mer der den kom fra.

Spørsmål ble stilt, uskyldige spørsmål. Spørsmål som ikke virket påtrengende. Addie ante ikke at de snuste.

Valgte pappaen din den kjolen til deg? Er han ikke en flott pappa? Og hvor går du på skolen? Og hvem passer deg når pappa er på jobb? Hva liker du best til middag? Lager pappa det til deg? Er han ikke en flott pappa?

Addie var altfor høflig til å la være å svare. Hun satt der med munnen full av sjokolade og beina dinglende fra svingstolen og plapret i vei.

Ikke Della, Della lot seg ikke overtale like lett. Fremdeles husker Addie hvordan hun sa nei takk til sjokoladen, og hun ser henne for seg, taus, med sammenpresset munn og sinte øyne. Della lot aldri pene manerer komme i veien for prinsippene sine.

Før de visste ordet av det, kom faren tilbake i full fart, og utspørringen stanset som om han hadde klappet i hendene. Herregud, så kjekk han var den gangen, rene filmhelten. Det blåsvarte håret, de skinnende øynene og den friske hudfargen. Patrisier til fingerspissene, og alltid med en naturlig autoritet i stemmen.

Den gangen trodde Addie at han ledet hele sykehuset og var høyaktet av alle rundt seg. En konge i sitt rike, slik han feide gjennom korridorene mens folk nikket respektfullt og bøyde hodet når han passerte. Først nå forstår hun at det var frykt han vekket hos dem. Når sant skal sies, var det hat.

Det merkelige er at ingenting av dette spiller noen rolle for Addie. Plassen han har i hjertet hennes, har ingenting med fornuft eller logikk å gjøre. Hun husker at han flettet håret hennes da hun var småjente. Lukten av etterbarberingsvann og såpe, og den nystrøkne skjorten hans. Hvor sportslig han satt på kjøkkenstolen, med knærne ut til siden mens hun sto foran ham. Med de store doktorhendene delte han håret hennes i tre og flettet det helt nydelig, før han satte en strikk i enden. Etterpå grep han skuldrene hennes og svingte henne bestemt hundreogåtti grader rundt, før han begynte på den andre siden. Han lugget aldri, flettene hans var nesten like fine som de andre jentenes. Først nå vet hun at man ikke skal bruke gummistrikk i håret, det sliter på det. Man skal bruke bånd. Men hvordan kunne Hugh vite det?

Etter at moren døde, kunne Addie våkne om natten og føle seg ensom. Hun snek seg ut på trappeavsatsen og inn på rommet hans, der hun gikk rundt enden av sengen før hun klatret opp i den. Uten engang å våkne trakk han henne inntil seg. De sov sammen i skje, den store armen hans lå rundt henne og hun trykte ansiktet mot den grove bomullen i pyjamasermet hans.

Disse tingene husker Addie, og hun kan tilgi ham så å si alt.

Først etter middag husket hun å spille av beskjedene hans for ham.

De satt i mørket med drinkene sine, mens fjernsynet spredte et mørkeblått lys over rommet.

«Vi har ikke sjekket beskjedene dine i dag.»

«Nei, det har vi visst ikke.»

«Har du lyst til å høre på dem?»

«Ikke spesielt, men det er vel best vi gjør det likevel.»

Det var utelukket for ham å bruke mobilen. Det hadde tatt Addie timer å finne ut hvordan hun skulle viderekoble oppringningene til fasttelefonen.

Hun gikk bort til skrivebordet og trykte på telefonsvareren.

En vemmelig datastemme fylte luften, helt syntetisk.

«Du har én ny beskjed.»

Han krympet seg mens han ventet. Og det som fulgte, var verre enn noe selv han kunne ha forestilt seg.

«Hei, dette er en beskjed til Hugh Murphy! Jeg hadde ikke ventet å finne deg så lett.»

En dyp, hjertelig stemme, umiskjennelig amerikansk.

«Du kjenner meg ikke, men navnet mitt er Bruno Boylan, og jeg representerer familiens New Jersey-gren.»

De stivnet begge to og så vettskremt på hverandre.

«Min far var Patrick Boylan, din mors fetter. Noe som gjør meg til din tremenning!»

Han uttalte etternavnet med for mye trykk på hver stavelse, slik han sa det, hørtes det ut som BOY-LAN.

Tonefallet var også feil, han var skremmende munter. Det hadde en forferdelig virkning på tilhørerne hans.

«Du husker kanskje at en av søstrene mine var på besøk hos deg en gang. Det er en stund siden …»

De husket det. Herregud, så godt de husket det. Det var som om hun var der i rommet sammen med dem igjen, den fæle jenta. Det krusete håret, tannreguleringen. Den uutholdelige aksenten.

«Jeg var redd du hadde flyttet, det er så lenge siden …»

Luften i rommet var elektrisk nå, de stålsatte seg for hva som måtte komme.

«… jeg har nettopp ankommet Dublin, og håpet jeg kunne komme innom og hilse på.»

Han oppga et langt nummer, et mobilnummer, sa han.

«… du må kanskje taste ett først. Jeg gleder meg til å treffes!»

Det ble stille mens Addie og Hugh stirret på hverandre. Det var så mørkt nå at de knapt kunne se hverandre.

Hugh var den første som sa noe.

«Herregud.»

Addie kom med en nervøs, liten latter, nesten som om hun spyttet.

«Fortell meg at vi kommer til å våkne og forstå at det bare er et mareritt.»

Begge to stirret på telefonsvareren som om den var en bombe.

«Fort,» sa Hugh. «Slett beskjeden, vi later som om vi aldri har hørt den.»

Addie spratt opp og gikk bort og tente gulvlampen bak skrivebordet. Rommet ble brått fylt med gult lys. Hun bøyde seg fram og trykte på slett-knappen på svareren.

«Hva om han ringer igjen? Hva om han legger igjen en ny beskjed?»

«La oss løse det problemet hvis det kommer.»

Han lente seg fram for å ta en stor slurk av whiskeyen sin, sugerøret sprutet usømmelig mens han sugde.

«En fæl tanke slo meg plutselig,» sa Addie. «Du tror vel ikke at han har adressen?»

«Det er høyst sannsynlig. Vi må ikke ta noen sjanser. Vi åpner ikke døra hvis det ringer på.»

Addie fniste nervøst. «Hør på oss, en skulle tro vi var under beleiring.»

Men Hugh moret seg ikke.

«Det er ingenting å le av,» sa han. «Vi tar ikke under noen omstendigheter imot den mannen. Jeg er ikke i humør til en idiotisk amerikaner på leting etter røttene sine. Jeg har mer enn nok å hanskes med for øyeblikket.»

Og han hadde selvfølgelig rett. De var ikke i form til å ønske en fremmed velkommen inn i sin sårbare lille krets.