Originaltittel: La reina descalza

© Ildefonso Falcones de Sierra

© Bazar Forlag AS
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Kari og Kjell Risvik

Omslagsdesign: © Manuel Esclapez/Random House Mondadori

Tilrettelegging av design: Jannicke Løvaas

Omslagsillustrasjon: Bridgeman Art Library (viften) og

© Schutterstock (omslagsbakgrunn)

Forfatterfoto: © Joan Tomás

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 9788280876072

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Til minne om mine foreldre

Å være flamenco er dette:

Å ha en annen kropp,

sjel, lidenskap, hud, drifter og lyster;

et annet blikk på verden

med sterke sanser;

bevissthetens makt,

musikk i nervene, uavhengig villskap,

glede med tårer,

og smerten, livet og

den altoverskyggende kjærlighet;

å hate rutine,

arbeid som kastrerer;

syde av sang,

av vin og av kyss;

leve livet som en opphøyd kunst,

av innfall og frihet;

frigjøre seg fra middelmådighetens lenker;

satse alt på ett kort;

fryde seg, gi seg hen, føle,

leve!

TOMÁS BORRÁS:

«FLAMENCOSANGERENS ELEGI»

I

Praktfulle gudinne

1

Cádiz havn, 7. januar 1748

Isamme øyeblikk som Caridad skulle sette sin fot på bryggen i Cádiz, fikk hun sine betenkeligheter. Hun sto helt i enden av landgangsbroen på den sjaluppen som hadde brakt dem i land fra «La Reina», orlogsfartøyet som hadde eskortert de seks registrerte handelsskipene med kostbare varer over havet. Hun løftet blikket mot vintersolen som kastet sitt skjær over den larmende og hektiske aktiviteten i havnen. Et av skipene som hadde seilt med dem fra Havanna, ble allerede losset. Solen sivet gjennom sprekkene i den loslitte stråhatten og blendet henne. Støyen var skremmende, og hun for sammen, som om det var henne skrikene var rettet mot.

– Du kan ikke bare bli stående der, jente! glefset sjømannen rett bak henne idet han hensynsløst skubbet til henne.

Caridad snublet og holdt på å ramle i vannet. En annen mann som fulgte etter henne, skulle til å trenge seg forbi, men i det samme sprang hun klossete opp på bryggen, trakk seg til side og ble igjen stående mens flere av mannskapet kom seg i land med spøk og latter og alskens slibrige veddemål om det kvinnfolket som skulle få dem til å glemme den lange overfarten.

– Kos deg med friheten, negerjente! ropte en annen mann idet han passerte henne, og ga henne en klask på baken.

Noen av kameratene hans gliste. Caridad sto bom stille med blikket festet på den lange, skitne hårpisken som danset på ryggen til sjømannen og feide over den fillete skjorten i takt med den ustø gangen da han skrittet i retning av Puerta del Mar.

«Fri?» spurte hun seg selv i det samme. Hva for en frihet? Hun lot blikket gå forbi bryggen, over murene, der Puerta del Mar ga adkomst til byen: Størstedelen av de over fem hundre karene som utgjorde besetningen på «La Reina», klumpet seg sammen foran åpningen, der en hærskare av tjenestemenn – byfogder, korporaler og kontrollører – ransaket dem på jakt etter forbudte varer og spurte dem ut om skipenes kurs, i tilfelle noen av dem skulle ha forlatt konvoien og ruten for å drive med smugling og svindle statskassen. Mennene ventet utålmodig på at disse rutinemessige formalitetene skulle være overstått. De som befant seg lengst unna kontrollposten, skjult i trengselen, forlangte brølende å bli sluppet forbi, men inspektørene ga ikke etter. «La Reina», som lå majestetisk for anker i det smale Trocadero-sundet, hadde hatt over to millioner pesos i lasterommet og nesten like mange mark i preget sølv, en av de mange skattene fra Vestindia, foruten Caridad og don José, hennes herre.

Den fordømte don José! Caridad hadde pleiet ham under overfarten. «Skipspesten,» kalte spanjolene det han hadde. «Han kommer til å dø,» ble det sagt. Og ganske riktig, hans time kom etter en langdryg dødskamp da kroppen hans dag for dag syknet hen med uhyggelige hevelser, feberanfall og blødninger. I en måned hadde herre og slavinne vært innesperret i en liten og stinkende kahytt med en eneste hengekøye, innredet i akterstavnen, der kapteinen hadde tatt seg rått betalt for å bygge et avlukke til don José, og det opptok mye av plassen som ellers skulle vært offiserenes felles område. «Eleggua, sørg for at hans sjel aldri får hvile, la den flakke evig omkring,» hadde Caridad inderlig ønsket i det trange rommet, der hun fornemmet Det høyeste vesens mektige nærvær, guden som skalter og valter med menneskenes skjebne. Og det var som om herren hadde hørt henne, for han tryglet om medynk med de skrekkinnjagende, gallesyke øynene sine idet han strakte seg etter livets varme, som han kjente renne ut av seg. Alene i kahytten hadde Caridad nektet ham den trøsten. Hadde kanskje ikke hun også rakt frem hånden da de skilte henne fra hennes lille Marcelo? Og hva hadde hennes herre gjort da? Gitt arbeidsformannen på plantasjen ordre om å holde på henne og brølt til den svarte slaven at han skulle få med seg ungen bort derfra.

– Og få ham til å holde kjeft! la han til der ute på sletten, utenfor hovedbygningen, der slavene hadde flokket seg for å få vite hvem som skulle bli deres nye herre, og hvilken skjebne som ventet dem heretter. – Jeg orker ikke …

Don José tidde brått. Slavenes forbløffelse sto tydelig å lese i ansiktene deres. Caridad hadde klart å rive seg løs fra arbeidsformannen med et sanseløst slag og skulle til å løpe etter sønnen sin, men innså straks hvor uklokt det ville være, og ble stående. I noen sekunder hørtes bare de skingrende og fortvilte skrikene til Marcelo.

– Skal jeg piske henne, don José? spurte arbeidsformannen idet han hugg tak i armen til Caridad.

– Nei, besluttet han etter å ha tenkt seg om. – Jeg vil ikke ha henne med meg til Europa i lemlestet tilstand.

Den digre svarte mannen, Cecilio het han, slapp henne og slepte gutten med seg mot det usle skuret, etter en streng håndbevegelse fra arbeidsformannen. Caridad sank i kne, og gråten gikk i ett med barnets. Det var siste gang hun så sønnen sin. De lot henne ikke ta farvel med ham, hun fikk ikke lov å …

– Caridad! Hva er det du står der og henger for?

Da hun hørte navnet sitt, ble hun rykket tilbake til virkeligheten, og midt i all ståheien dro hun kjensel på stemmen til don Damián, den gamle skipspresten på «La Reina», som også hadde gått i land. Hun slapp bylten sin rett ned, blottet hodet, slo blikket ned og festet det på den loslitte stråhatten som hun knuget mellom hendene.

– Du kan ikke bli stående her på bryggen, fortsatte presten idet han gikk bort til henne og tok henne i armen. Berøringen varte bare et øyeblikk, og han rykket hånden forskrekket til seg. – Kom, oppfordret han henne nervøst. – Bli med meg.

De gikk det korte stykket bort til Puerta del Mar, don Damián med en liten skipskiste, Caridad med bylten og hatten i hendene, uten å løfte blikket fra prestens sandaler.

– Slipp frem en Guds mann! sa presten bestemt til sjømennene som hadde flokket seg foran porten.

Sakte trakk de seg til side for å la ham komme forbi. Caridad fulgte etter, slepte med de bare føttene, svart som ibenholt, med hengende hode. Den enkle, side og grå trøyen som tjente som kjole, av tykt og grovt lerret, kunne ikke skjule en sterk og velskapt kvinne, like høy som flere av sjømennene, som stirret på det svarte, krusete håret hennes, mens andre lot blikket forville seg til brystene, som var store og faste, og til de yppige hoftene. Presten gikk straks videre, innskrenket seg til å løfte en hånd når han hørte plystring, skamløse kommentarer og en og annen frekk invitasjon.

– Jeg er pater Damián García, presenterte presten seg og la frem papirene sine for en av byfogdene da han vel var kommet forbi mannskapet, – prest om bord i orlogsskipet «La Reina», fra Hans Majestets flåte.

Byfogden kastet et blikk på dokumentene.

– Tillater Hans Velærverdighet at jeg tar en titt på kisten?

– Personlige effekter, svarte presten idet han åpnet den, – varene er behørig registrert i dokumentene.

Byfogden nikket mens han rotet i kisten.

– Noen uhell under reisen? spurte tjenestemannen uten å se på ham mens han veide en stang med tobakk i hånden. – Noen sammenstøt med fiendtlige farkoster eller noen som ikke tilhørte flåten?

– Ingen. Alt gikk etter planen.

Byfogden nikket.

– Din slavinne? spurte han og pekte på Caridad idet han regnet inspeksjonen for avsluttet. – Hun står ikke oppført i papirene.

– Hun? Nei. Hun er en fri kvinne.

– Hun ser ikke sånn ut, fastslo byfogden og stilte seg foran Caridad, som tviholdt i bylten og stråhatten. – Se på meg, negerjente! glefset tjenestemannen. – Hva er det du skjuler?

Noen av de andre offiserene som inspiserte mannskapet, stanset opp og snudde seg mot byfogden og kvinnen som sto med bøyd hode foran ham. Sjømennene som hadde sluppet dem frem, rykket tettere innpå dem.

– Ikke noe. Hun skjuler ingenting, sa don Damián fort.

– Ti stille, fader. Alle som ikke våger å se en byfogd inn i øynene, har noe å skjule.

– Hva skulle det stakkars mennesket ha å skjule? sa presten ettertrykkelig. – Caridad, gi ham papirene dine.

Hun rotet i bylten etter dokumentene som skriveren om bord hadde gitt henne, mens don Damián fortsatte å snakke.

– Hun gikk om bord i Havanna sammen med sin herre, don José Hidalgo, som hadde tenkt å nyte sin livsaften i hjemlandet, og som avgikk ved døden under overfarten, måtte Gud være hans sjel nådig.

Caridad leverte de skrukkete dokumentene sine til byfogden.

– Før han døde, fortsatte don Damián, – gjorde han som skikken er om bord i Hans Majestets farkoster, han satte opp et testamente og forordnet frigivelsen av sin slavinne Caridad. Der er løslatelsespapirene som skriveren om bord i flaggskipet utstedte.

«Caridad Hidalgo,» hadde skriveren skrevet idet han brukte den avdøde herrens etternavn, «også kjent som Cachita; svart slavinne, med farge som ibenholt over hele kroppen, sunn og sterk av kroppsbygning, med svart krøllete hår og omkring femogtyve år gammel.»

– Hva har du i den posen? spurte byfogden etter å ha lest dokumentene som bekreftet at Caridad var en fri kvinne.

Hun åpnet bylten og viste ham den. Et gammelt pledd og en vadmelsjakke … Alt hun eide, klærne som herren hadde gitt henne i det siste: jakken, vinteren før; pleddet, for to vintre siden. Skjult mellom plaggene hadde hun flere sigarer som hun hadde klart å legge til side om bord, etter å ha knabbet dem fra don José. Tenk om de oppdager dem? engstet hun seg. Byfogden skulle til å inspisere bylten, men da han så de gamle plaggene, skar han en grimase.

– Se på meg, negerjente, sa han strengt.

Skjelvingen som gikk gjennom kroppen til Caridad, var åpenbar for alle som var vitne til opptrinnet. Hun hadde aldri før sett på en hvit mann når han sa noe til henne.

– Hun er skremt, innskjøt don Damián.

– Jeg sa at hun skulle se på meg.

– Gjør det, sa presten.

Caridad løftet hodet, med det runde ansiktet, de tykke og kjøttfulle leppene, den flate nesen og de små brune øynene som prøvde å se forbi byfogden, i retning av byen.

Mannen rynket brynene og prøvde forgjeves å fange blikket hennes.

– Neste! sa han plutselig oppgitt og brøt spenningen, og dermed trengte resten av mannskapet seg på.

Don Damián, med Caridad hakk i hæl, gikk gjennom Puerta del Mar, en åpning i bymuren med et tårn med murtinder på hver side, og videre inn i byen. Ute i Trocadero lå «La Reina», båten med to dekk og over sytti kanoner, som hun hadde seilt med fra Havanna, og de seks handelsskipene som den hadde eskortert, med lasterommene fulle av produkter fra Vestindia: sukker, tobakk, kakao, ingefær, sarsaparillerot, indigo, cochenille, ilke, perler, skilpaddeskjold … sølv. Seilasen hadde vært vellykket, og Cádiz hadde hilst dem velkommen med klokkeklang. Spania lå i krig med England. Vestindiaflåten, som inntil for få år siden hadde krysset havet sterkt bevoktet av skip fra den kongelige marinen, var ikke lenger operativ, så handelen ble ivaretatt av registrerte farkoster, det vil si private handelsskip som først måtte sikre seg kongelig bevilling for overfarten. Da det nå kom nye forsyninger av varer og kostbarheter, sårt tiltrengte i den spanske statskassen, ble det derfor feststemning i byen, og stemningen var løssluppen i alle kroker.

Da de kom til Calle del Juego de Pelota, bortenfor kirken Nuestra Señora del Pópulo og Puerta del Mar, trakk don Damián seg unna hordene av sjøfolk, soldater og kremmere, og stanset.

– Gud være med deg og bevare deg, Caridad, ønsket han henne idet han satte fra seg kisten på bakken.

Hun svarte ikke. Hun hadde trukket stråhatten nedover ørene, og presten kunne ikke se øynene hennes, men han tenkte seg at de var festet på kisten eller på sandalene hans eller …

– Jeg har mye å gjøre, vet du, sa han i et forsøk på å unnskylde seg. – Du får prøve å skaffe deg noe arbeid. Dette er en veldig rik by.

Don Damián fulgte opp disse ordene med å rekke frem høyre hånd, og streifet underarmen til Caridad. Så var det han som slo blikket ned. Da han så opp igjen, møtte han de små brune øynene til Caridad, boret inn i hans, som de nettene under overfarten da han etter herrens død hadde tatt hånd om slavinnen og holdt henne skjult for mannskapet, etter pålegg fra kapteinen. Det knøt seg i magen hans. Jeg rørte henne ikke, gjentok han for n-te gang for seg selv. Han hadde aldri lagt hånd på henne, men Caridad hadde stirret på ham med uttrykksløse øyne, og han … Han hadde ikke kunnet la være å onanere under klærne ved synet av det praktfulle kvinnfolket.

Straks don José var død, hadde man gjennomført begravelsesritualet: Det ble bedt tre bønner for den avdøde, og liket ble så kastet over bord i en sekk, med to vannkrukker bundet til føttene. Kapteinen hadde gitt ordre om å rive kahytten, og sagt at skriveren skulle sikre eiendelene. Don José var den eneste passasjeren på flaggskipet, og Caridad den eneste kvinnen om bord.

– Velærverdighet, sa han til skipspresten etter å ha gitt den instruksen. – Jeg gjør deg ansvarlig for å holde den svarte jenta unna mannskapet.

– Men jeg … prøvde don Damián å innvende.

– Den er riktignok ikke hennes, men du kan godt ta maten som señor Hidalgo brakte med seg om bord og fôre henne med den, bestemte kapteinen og lot som han ikke hadde hørt protesten.

Don Damián holdt Caridad innesperret i den trange kahytten sin, der det bare var plass til hengekøyen som hang fra vegg til vegg, og som han tok ned og rullet sammen om dagen. Selv sov hun på gulvet, ved føttene hans, under hengekøyen. De første nettene visste presten ingen annen råd enn å fordype seg i den hellige skriften, men etter hvert fulgte blikket hans skjæret fra talglyset, og det var som om strålene hadde sin egen vilje og flakket fra sidene i de tunge bøkene og absolutt måtte lyse opp kvinnen som lå sammenkrøkt så nær ham.

Han kjempet imot fantasiene som overveldet ham ved synet av bena til Caridad når de smøg seg frem under ullteppet som hun dekket seg med, av brystene hennes som steg og sank i takt med pusten, av baken hennes. Og likevel begynte han å ta på seg selv, nesten ufrivillig. Det skyldtes kanskje knirkingen i stokkene som hengekøyen var festet til, kanskje spenningen som samlet seg i det trange rommet, Caridad åpnet iallfall øynene, og skjæret fra talglyset samlet seg i dem. Don Damián kjente at han rødmet, og ble liggende stille et øyeblikk, men begjæret ble mangedoblet når han kjente Caridads blikk på seg, det samme uttrykksløse blikket som nå registrerte ordene hans.

– Gjør som jeg sier, Caridad, ba han innstendig. – Skaff deg arbeid.

Don Damián tok kisten, vendte henne ryggen og gikk videre.

Hvorfor har jeg dårlig samvittighet? spurte han seg selv idet han stanset for å flytte kisten over i den andre hånden. Han kunne ha tatt henne med vold, unnskyldte han seg som alltid når skyldfølelsen martret ham. Hun var bare en slavinne. Kanskje … jeg hadde kanskje ikke engang trengt å bruke vold. Var kanskje ikke alle disse svarte slavinnene tøylesløse kvinner? Don José, hennes herre, hadde vedgått det da han skriftet: Han hadde ligget med dem alle sammen.

– Med Caridad fikk jeg en sønn, røpet han, – for alt jeg vet, to, men nei, jeg tror nok ikke det. Den andre, den klossete og enfoldige ungen, var like mørk som henne.

– Angrer du? spurte presten.

– På at jeg fikk barn med de svarte jentene? snøftet tobakksbonden. – Fader, jeg solgte ungene til en sukkermølle som tilhørte prestene. De bekymret seg aldri for min syndefulle sjel når de kjøpte dem.

Don Damián styrte sine skritt mot katedralen Santa Cruz, på den andre siden av byen, som var omkranset av murer og lå på den smale landtungen som skjermet bukten. Før han svingte inn i en sidegate, snudde han seg og fikk et glimt av Caridad i folkemengden. Hun hadde trukket seg til side, så hun sto med ryggen mot en mur, helt rolig, uten å ense verden omkring seg.

Hun finner nok ut av det, sa han og albuet seg videre, inn i gaten. Cádiz var en rik by, der kjøpmenn og handelsfolk fra hele Europa kunne møtes, og der pengene flommet i strie strømmer. Hun var en fri kvinne, og hun måtte derfor lære seg å leve i frihet og arbeide. Han gikk et langt stykke, og da han kom så langt at anleggsarbeidene på den nye katedralen, like ved Santa Cruz, kunne sees klart og tydelig, stanset han. Hva slags arbeid kunne det tenkes at det stakkars mennesket ville få? Hun kunne jo ingenting, annet enn å slite på en tobakksplantasje, der hun hadde bodd siden hun var ti år, da hun kom dit fra lucumienes kongerike i Guineabukten, der noen engelske slavehandlere hadde kjøpt henne for skarve fem alen tøy, og solgt henne videre på det grådige kubanske markedet, der etterspørselen var så stor. Det hadde don José Hidalgo selv fortalt presten da han lurte på hvorfor han hadde tatt henne med på denne reisen.

– Hun er sterk og attråverdig, la tobakksbonden til og blunket lurt. – Og etter alt å dømme kan hun ikke lenger få barn, noe som alltid er en fordel når man er borte fra plantasjen. Etter at hun fikk den åndssvake ungen …

Don José hadde også fortalt at han var enkemann, og at han hadde en sønn som var advokat og hadde gjort det godt i Madrid, og det var dit han hadde tenkt seg nå for å tilbringe sine siste dager. På Cuba eide han en innbringende tobakksplantasje på en slette rett utenfor Havanna, som han selv drev ved hjelp av rundt tyve slaver. Ensomheten, alderdommen og presset fra sukkerindustrien for å skaffe mer jord til den blomstrende næringen, hadde fått ham til å selge eiendommen og vende tilbake til hjemlandet, men pesten hadde rammet ham etter tyve dager på sjøen, og den hadde herjet brutalt med hans svake og slitne kropp. Feberen, ødemene, den skjoldete huden og de blodige gommene fikk legen til å oppgi pasienten.

Som forordnet på kongens skip ga da kapteinen på «La Reina» skriveren ordre om å oppsøke kahytten til don José for å bekrefte hans siste vilje.

– Jeg frigir min slavinne Caridad, mumlet den syke mannen etter å ha skjenket noen fromme gaver og overdradd alle sine eiendeler til sønnen som han aldri skulle få se igjen.

Kvinnen hadde ikke engang fortrukket de tykke leppene i en grimase som kunne tilkjennegi tilfredshet da hun fikk vite at hun var fri, husket presten der han sto på gaten.

Hun sa ingenting! Don Damián husket sine forsøk på å høre Caridad blant de mange hundre stemmene som ba ved de samme søndagsmessene på dekk, eller hennes fryktsomme mumling om kveldene, før hun la seg, da han truet henne til å be. Hva slags arbeid skulle hun få? Presten var fullt klar over at nesten alle slavene som fikk friheten, endte med å arbeide for de gamle herrene sine til luselønn, som knapt kunne dekke det aller nødvendigste til livets opphold, det som de var sikret så lenge de var slaver, om de da ikke var dømt til å tigge om almisser på gaten, i kamp med tusener av andre tiggere. Og disse var født i Spania, de var kjent med landet og befolkningen, og noen av dem var kloke og utspekulerte. Hvordan kunne Caridad ferdes i en storby som Cádiz?

Han sukket og lot hånden gli flere ganger over haken og det tynne håret han ennå hadde i behold. Så snudde han seg, peste idet han tok kisten opp igjen, og med den over skulderen gjorde han seg klar til å gå tilbake. Hva nå? spurte han seg selv. Han kunne … ja, han kunne legge inn et godt ord for henne, så hun fikk arbeid på en tobakksfabrikk, det hadde hun iallfall forstand på. Hun er veldig flink med bladene, hun behandler dem ømt og varsomt, som seg hør og bør, og hun vet hvilke som er de beste og kan rulle fine sigarer, hadde don José sagt, men i så fall måtte han be om tjenester, og da ville det bli kjent at han … Nei, han kunne ikke ta sjansen på at Caridad sa noe om det som hadde skjedd om bord. I fabrikklokalet arbeidet omkring to hundre sigararbeidersker, som ikke gjorde annet enn å hviske og tiske og kritisere mens de lagde de små sigarene som Cádiz var så kjent for.

Da han igjen fikk øye på Caridad, sto hun tett opptil veggen, stille, vergeløs. En flokk guttunger ertet henne, og folk brydde seg ikke med det, de vandret bare frem og tilbake til havnen. Don Damián nådde akkurat frem da en av guttene skulle til å kaste en stein på henne.

– Hold opp! brølte han.

En gutt lot armen synke. Den unge piken blottet hodet og slo blikket ned.

Caridad trakk seg bort fra de syv passasjerene som hadde gått om bord i båten som skulle oppover Guadalquivir til Sevilla, og trett som hun var, prøvde hun å legge seg til rette i haugen av gods som var lastet opp på dekket. Båten var en tartana, en liten seilbåt med bare én mast og god drektighet, som var kommet til Cádiz med en last av den verdifulle oljen fra slettelandet rundt Sevilla.

Fra Cádiz-bukten gikk de i trampfart til Sanlúcar de Barrameda, ved munningen til Guadalquivir. Utenfor kysten ved Chipiona la de seg til sammen med andre tartanas og charangas, og ventet på høyvann og gunstige vinder for å kunne passere den farlige sandbanken ved Sanlúcar, de fryktede grunnene som hadde gjort farvannet til en skipskirkegård. Først når alle forhold lå til rette for det, tok kapteinen sjansen på å forsere sandbanken. Deretter skulle de ta seg oppover elven ved hjelp av tidevannet, som gjør seg gjeldende nesten helt opp til Sevilla.

– Det har forekommet at båter har måttet vente i opptil hundre dager på å komme seg forbi sandbanken, sa en sjømann som konverserte med en staselig antrukket passasjer, som straks kastet et bekymret blikk mot Sanlúcar og dens fantastiske sumpmarker, som om han tryglet om ikke å måtte lide samme skjebne.

Caridad, som hadde satt seg til rette på noen sekker, støttet opp mot relingen, lot seg drive med av den duvende båten. Havet oppviste en anspent ro, den samme som alle om bord kunne glede seg over, og som også rådet i de andre farkostene. Det var ikke bare ventetiden, men også frykten for et angrep fra engelskmenn eller korsarer. Solen begynte å gå ned, og vannet antok en truende metallisk lød, og mannskapets og passasjerenes bekymrede prat ble dempet til hvisking. Det barske vinterværet viste seg fra sin sanne side etter solnedgang, og fuktigheten trengte frem til Caridad og gjorde henne enda mer frossen. Hun var sulten og sliten. Hun hadde på seg jakken, like grå og falmet som kjolen, begge av grov vadmel, i motsetning til de andre passasjerene som var kommet om bord sammen med henne og flottet seg i overdådige gevanter i sprakende farger. Hun merket at hun hakket tenner og hadde gåsehud, så hun stakk hånden i bylten og trakk frem pleddet. Fingrene kom borti en sigar, og hun strøk varsomt over den og mintes aromaen og virkningen. Hun trengte den, lengtet etter å bli sanseløs, glemme utmattelsen, sulten … ja, til og med friheten.

Hun tullet seg inn i pleddet. Fri? Don Damián hadde skysset henne om bord i denne båten, den første han hadde funnet, som var klar for å stevne ut fra havnen i Cádiz.

– Reis til Sevilla, sa han etter å ha forhandlet seg frem til prisen med kapteinen og betalt den fra egen lomme, – til Triana. Når du er fremme, oppsøker du klosteret til minimi-nonnene og hilser så mye fra meg.

Caridad skulle ønske at hun hadde fått seg til å spørre hva Triana var for noe, eller hvordan hun skulle finne det klosteret, men han nærmest lempet henne om bord, nervøs, med flakkende blikk, som om han var redd for at noen skulle se dem sammen.

Hun luktet på sigaren, og duften førte henne tilbake til Cuba. Det var bare hun som visste om hvor hytta var, og plantasjen, og møllen som hun gikk til hver søndag sammen med de andre slavene for å høre messen, og deretter synge og danse til hun ikke orket mer. Fra hytta til plantasjen og fra plantasjen til hytta, dag ut og dag inn, måned etter måned, år etter år. Hvordan skulle hun finne det klosteret? Hun krøp sammen inntil relingen og klemte ryggen mot treverket for å få kontakt med en virkelighet som var blitt borte for henne. Hvem var disse fremmede menneskene? Og Marcelo? Hvordan hadde det gått med ham, tro? Hvordan sto det til med María, mulattjenta som hun pleide å synge med? Og alle de andre? Hva hadde hun her å gjøre, nattestid i en fremmed båt, i et ukjent land, på vei til en by som hun aldri hadde hørt om engang. Triana? Hun hadde aldri våget å spørre de hvite om noen ting. Hun visste alltid selv hva som skulle gjøres! Hun trengte ikke å spørre.

Tanken på Marcelo gjorde øynene tårevåte. Hun famlet i bylten sin etter flintsteinen, fyrstålet og knusken for å slå ild. Ville de la henne røyke? På tobakksplantasjen kunne hun gjøre det, der var det vanlig. Hun hadde grått over Marcelo på overfarten. Ja, hun hadde … hun hadde til og med følt seg fristet til å kaste seg i havet for å få slutt på den murrende smerten. «Hold deg unna der, jente! Vil du dette uti?» hadde en av sjømennene advart henne. Og hun adlød og trakk seg bort fra relingen.

Ville hun hatt mot til å kaste seg over bord om ikke den sjømannen hadde dukket opp? Hun hadde ikke lyst til å gruble mer på det. I stedet kikket hun på mennene om bord. Hun merket godt at de var nervøse. Høyvannet var på vei inn, men vinden var ikke gunstig. Noen røykte. Hun slo behendig med ildstålet på flintsteinen, og det varte ikke lenge før knusken ble antent. Hvor skulle hun finne trær med bark og sopp som egnet seg til å lage knusk? Hun tente sigaren, tok et dypt drag og tenkte at hun jo heller ikke visste hvor hun skulle få tak i tobakk. Det første draget kjentes beroligende. De to neste hjalp henne å slappe av, og det svimlet lett for henne.

– Får jeg dele røyken med deg, jente?

En dekksgutt hadde satt seg på huk foran henne. Ansiktet var skittent, men livlig og tiltalende. En kort stund lot Caridad seg vugge med i smilet til gutten mens han ventet på svar, og så bare de hvite tennene hans, så like Marcelos når han kastet seg i armene hennes. Hun hadde fått en sønn til, en liten mulattgutt etter herren, men don José hadde solgt ham så snart han klarte seg uten pleie av de to gamle kjerringene som tok hånd om slavinnenes barn mens de arbeidet. Det gikk den veien med alle sammen: Herren ville ikke fø på negerunger. Marcelo, den andre sønnen hennes, unnfanget med en svart mann fra sukkermøllen, hadde vært annerledes: en vanskelig fødsel; et barn med problemer. «Ingen vil kjøpe ham,» fastslo herren da han var avvent og begynte å vise sin ubehjelpelighet og dorskhet. Han lot ham bli på plantasjen, som om han var en bikkje, en høne eller en av grisene de oppdrettet bak hytta. «Han dør snart,» spådde alle. Men Caridad lot det ikke skje, og det var ikke få slag hun fikk med stokken eller pisken når de oppdaget at hun ga ham mat. «Vi gir deg noe å spise for at du skal arbeide, ikke for at du skal fø på en tulling,» sa arbeidsformannen til stadighet.

– Hva blir det til, jente, får jeg dele røyken? maste dekksgutten.

Hvorfor ikke? tenkte Caridad. Det var det samme smilet som hennes Marcelo hadde hatt. Hun rakte ham sigaren.

– Bevare meg vel, hvor har du fått noe sånt fra? utbrøt gutten etter å ha prøvd den og fått en hosteri. – Fra Cuba?

– Ja, hørte Caridad seg selv si, og tok fra ham sigaren og løftet den til munnen igjen.

– Hva heter du?

– Caridad, svarte hun mellom den ene røykskyen og den neste.

– Så fin hatt du har.

Gutten vred urolig på seg der han satt på huk. Han ventet på et drag til, som endelig kom.

– Nå blåser det opp!

Kapteinens rop brøt stillheten. Fra de andre båtene lød det lignende utbrudd. Det blåste sønnavind, det helt rette for å ta seg over sandbanken. Dekksgutten rakte henne sigaren tilbake og skyndte seg bort til de andre sjømennene.

– Takk skal du ha, skyndte han seg å si.

Til forskjell fra de andre passasjerene fulgte Caridad ikke med i de vanskelige manøvrene som krevde at man la om kursen tre ganger i det smale løpet. Overalt langs munningen til Guadalquivir, på land eller i lekterne som lå fortøyd langs bredden, ble det tent lyssignaler for å lede farkostene. Hun delte heller ikke spenningen som fulgte med denne sjøreisen: Hvis vinden løyet og de ble stående på halvveien, var det stor fare for at de skulle kjøre seg fast. Hun ble bare sittende inntil relingen, røykte og nøt den herlige kriblingen i alle muskler, idet hun lot tobakken sløve alle sanser. Da tartanaen kom seg inn i den fryktinngytende Canal de los Ingleses, der San Jacintotårnet lyste opp til babord, begynte Caridad å nynne i takt med minnene fra søndagsfestene, når de etter messen i sukkermøllen, der man også hadde en prest, pleide å komme sammen, slaver fra forskjellige herrer, i brakken på plantasjen, sammen med herrene. Der kunne de hvite tillate seg å synge og danse, som om de var barn som følte trang til å slå seg løs og glemme slitet. Men i hver melodi og i hvert dansetrinn, når «Batá»-trommene talte – enten alle trommers mor, den store «iyá» eller «itótele», eller den mindre, «okónkolo» – kunne de svarte dyrke gudene sine, maskert i madonnaene og de kristne helgenene, og minnes med vemod sitt opphav i Afrika.

Hun fortsatte å nynne, uten å bry seg om de barske kommandoene fra kapteinen, og de travle mannskapene som løp hit og dit, og gjorde likedan som når hun bysset Marcelo. Det kjentes som om hun igjen strøk ham over håret, lyttet til pusten hans, luktet på ham … Hun sendte et slengkyss fremfor seg. Gutten hadde overlevd. Han hadde måttet tåle brøl og ørefiker fra herren og arbeidsformannen, men han hadde vunnet alle de svartes hengivenhet. Alltid smilte han! Og var søt og kjærlig mot alle. Marcelo skjønte seg ikke på dette med herrer og slaver. Han levde fritt, og noen ganger så han slavene inn i øynene, som om han forsto deres språk og ville oppmuntre dem til å kaste av seg lenkene. Noen smilte bedrøvet til Marcelo, andre gråt ved synet av hans uskyld.

Caridad tok noen kraftige drag av sigaren. Han ville bli tatt godt vare på, det tvilte hun ikke på. María, hun fra koret, ville passe på ham. Og Cecilio også, selv om han hadde vært nødt til å skille ham fra henne … Alle slavene som var blitt solgt sammen med jorden, ville passe på ham. Og gutten ville bli lykkelig, det følte hun på seg. Men herren … «Måtte din sjel flakke hvileløs omkring i all evighet, don José,» ønsket Caridad inderlig.

2

Bydelen Triana i Sevilla lå på den andre siden av elven Guadalquivir, utenfor bymurene. Den var knyttet til byen med en gammel bro fra muslimenes tid, bygd på ti lektere som lå ankret opp i elveleiet og var forbundet med to grove jernlenker og flere kabler som var spent fra bredd til bredd. Denne forstaden, som var blitt kalt «Sevillas vaktpost» på grunn av den forsvarsoppgaven den alltid hadde hatt, hadde sin glanstid da Sevilla ennå hadde monopol på handelen med Vestindia. Elvefarten bød på såpass mange problemer at man i begynnelsen av århundret hadde funnet det tilrådelig å overføre funksjonene til Casa de Contratación i Cádiz, noe som hadde medført en betydelig nedgang i folketallet, og mange bygninger var dermed blitt fraflyttet. De ti tusen innbyggerne bodde nå tett sammen langs elvens høyre bredd, som på den andre kanten ble avgrenset av La Cava, den gamle vollgraven som i krigstid hadde utgjort byens første forsvarsverk, og da var blitt satt under vann fra Guadalquivir, slik at bydelen ble til en øy. Bortenfor La Cava kunne man se noen spredte klostre, eremittboliger, hus og det vidstrakte og fruktbare slettelandet som grenset opp mot Triana.

Et av disse klostrene, i La Cava Nueva, var Nuestra Señora de la Salud, tilhørende minimi-nonnene, et fattigslig søsterskap av nonner som henga seg til religiøs fordypelse og bønn ved hjelp av påbudt taushet og et liv preget av faste. Rett bakenfor klosteret, ut mot Calle de San Jacinto, i den lille blindgaten San Miguel, lå det tretten små corrales, husklynger rundt hver sin gårdsplass, bebodd av omkring femogtyve familier. Enogtyve av disse var gitanoer, som de kalles i Spania, storfamilier bestående av besteforeldre, barn, tanter og onkler, søskenbarn, nieser, barnebarn og et og annet oldebarn. Alle enogtyve drev med smier. Det fantes også andre smedverksteder i forstaden Triana, flesteparten eid av gitanoer, de samme som allerede i India eller i fjelltraktene i Armenia, mange hundre år før de utvandret til Europa, hadde utviklet dette håndverket til en kunst. San Miguel var imidlertid selve nervesentret for smiene og smedhåndverket i Triana. Ut mot smuget åpnet det seg også andre gårdsrom, bygd i strøkets storhetstid i det 16. århundre. Noen av dem var nå bare blindgater med noen usle rønner på hver side, på én eller to etasjer. Andre var bygninger, ofte ganske kronglete bygd, på to eller tre etasjer, rundt en midtre gård, hvor de øverste etasjene vendte ut mot gården gjennom høye svalganger med rekkverk, enten av smijern eller tre. Samtlige, nesten uten unntak, hadde fattigslige boliger på ett, toppen to rom, og i ett av dem var det da en liten nisje der man kunne koke med kull, om da ikke ildstedet lå ute i selve gården eller i smuget, til fri avbenyttelse for alle dem som bodde i gården. Vaskekummene og latrinene, om det da fantes noe slikt, lå ute i gården, også de til felles bruk.

Til forskjell fra de andre gårdene i Sevilla, som på dagtid bare var befolket av kvinner og barn som lekte der, var smedenes gårder fulle av folk hele arbeidsdagen, for smiene befant seg nede i første etasje. Klangen av hammerslag mot ambolten lød fra alle smiene og smeltet ute på gaten sammen til et forunderlig metallisk skrammel. Kullrøyken fra essene, som ofte drev ut gjennom gårdene eller ut av dørene til de små verkstedene uten pipe, var synlig overalt i Triana. Bortover hele smuget, omgitt av røyk og spetakkel, var menn, kvinner og barn på farten, lekte, lo, skravlet, skrek eller kjeklet. Likevel, og tross alt spetakkelet, var det mange som forstummet og holdt følelsene sine for seg selv, i døren til disse smiene. Noen ganger kunne man se en far som hadde sønnen sin på skuldrene, en olding med halvåpne øyne eller flere kvinner som betvang dansetrinnene når de hørte tonene av en martinete, en andalusisk folkesang, akkompagnert av de monotone, taktfaste hammerslagene. Det var en sang som hadde fulgt dem til alle tider og på alle steder. Slik gikk det til, grunnet smedenes klagende «quejíos» ble hammerslagene til en herlig symfoni som kunne få hårene til å reise seg på armene.

Den 2. februar det året, 1748, på Vår Frues renselsesdag, arbeidet ingen gitanoer i smiene. De færreste av dem oppsøkte San Jacintokirken eller Virgen de la Candelaria, jomfruen ved Marias renselsesfest, for å velsigne lysene som de brukte i husene sine, men de ville likevel ikke komme i klammerier med de gudfryktige naboene i Triana, langt mindre med prester, munker og inkvisitorer. Dette var påbudt fridag for alle.

– Beskytt jenta mot payoenes lyster, advarte en hes stemme.

Det ble sagt på caló, gitanoenes språk; payo er det de kaller alle som ikke er gitanoer, og det runget gjennom gårdsrommet ut mot smuget. Mor og datter stanset opp. Ingen av dem virket overrasket, enda de ikke visste hvor stemmen kom fra. De lot blikket vandre gjennom gården, til Milagros i halvmørket borte i en krok skjelnet noen skimrende sølvknapper på den himmelblå jakken til bestefaren. Han sto der, stiv og strunk, helt stille, med rynkede bryn og blikket tomt ut i luften, som han pleide. Han hadde sagt det uten å ta ut den sluknede lille sigaren som han gomlet på. Jenta, som var fjorten strålende år, smilte og snurret seg elegant rundt. Det lange blå skjørtet, underkjolen og de grønne tørklærne flagret i luften, og det klirret i flere halskjeder som hun hadde hengende om halsen.

– I Triana vet alle at jeg er barnebarnet ditt. Hun lo. De hvite tennene sto i sterk kontrast til den mørke huden, akkurat lik morens, akkurat lik bestefarens. – Hvem ville våge seg på noe?

– Liderlighet er blind og tar store sjanser, jente. Det er mange som ville sette livet på spill for å få deg. Jeg ville da bare kunne hevne deg, og det ville ikke finnes blod nok til å bøte på en så stor smerte. Det skal du alltid huske, la han til, henvendt til moren.

– Ja, far, svarte hun.

Begge ventet på et avskjedsord, et nikk, et tegn, men den høyreiste gitanoen borte i kroken hadde ikke noe å tilføye. Til slutt tok Ana datteren i armen, og sammen gikk de ut. Det var en kjølig morgen. Himmelen var overskyet og det kunne fort begynne å regne, men det var åpenbart ikke til hinder for at enkelte i Triana bega seg av sted til San Jacinto for å få velsignet lysene sine. Det var også mange fra selve Sevilla som ville være med på seremonien, og med lysene sine gikk de over båtbroen eller tok seg over elven om bord i en av de over tyve båtene som fraktet folk fra den ene bredden til den andre. Mylderet av folk bar bud om at dette skulle bli en utbytterik dag, tenkte Ana før hun kom til å tenke på farens betenkeligheter. Hun snudde hodet mot Milagros og så henne gå der rank, overmodig, med et ivrig blikk på alt og alle. Sånn skal det være med en vaskeekte gitana, tenkte hun, og kunne ikke la være å smile tilfreds. Klart at datteren hennes måtte vekke oppsikt! Det frodige kastanjebrune håret falt nedover ryggen, hvor det blandet seg med de lange grønne frynsene på tørkleet som hun hadde lagt over skuldrene. Her og der, i håret, en fargeglad sløyfe eller en perle. I ørene, store sølvringer, og halsbånd av perler eller sølv som vippet over de unge brystene, fanget i den vide og dristige utringningen i den hvite blusen. Det blå skjørtet smøg seg langs den fine midjen og nådde nesten til gulvet, og de bare føttene ble snart skjult, tittet snart frem under det. En mann skottet på henne. Milagros merket det øyeblikkelig, kattesmidig, og snudde seg mot ham. De fint meislede trekkene til jenta ble mildnet, og det var som om de tette øyebrynene hevet seg i et forbauset, lite smil. Da er dagen i gang, tenkte moren.

– Skal jeg spå deg i hånden, unge mann?

Mannen, en kraftkar, skulle til å gå videre, men Milagros smilte åpent og gikk bort til ham, så tett på at brystene hennes nesten streifet ham.

– Jeg ser en kvinne som begjærer deg, sa gitano-jenta og så ham stivt inn i øynene.

Ana kom seg bort til datteren sin akkurat tidsnok til å høre de siste ordene. En kvinne … Hva mer kunne en som ham ønske seg, stor og frisk, men åpenbart enslig, som kom gående med et lite lys i hånden? Mannen nølte et øyeblikk før han festet seg ved den andre gitanaen som var kommet til: eldre, men like stolt og tiltrekkende som ungpiken.

– Er det ikke noe mer du vil vite? Milagros fanget mannens oppmerksomhet og så dypt inn i to øyne der hun allerede hadde sporet interesse. – Du begjærer også denne kvinnen, ikke sant?

Gitanaen merket seg at byttet begynte å gi etter. Mor og datter var samstemte, uten å ha vekslet et ord: en lett jobb, fastslo begge. En krypende og fryktsom skapning – mannen hadde forsøkt å skjule blikket sitt – i en diger kropps skikkelse. Det fantes sikkert en kvinne et sted, det gjorde det alltid. Det gjaldt bare å oppildne ham, presse ham til å komme over den unnseligheten som holdt ham tilbake.

Milagros var glitrende, overbevisende. Hun lot fingeren gli over linjene i hånden hans, som om de faktisk sa noe som helst om den troskyldige fyrens fremtid. Moren fulgte henne med blikket, stolt og lattermild på samme tid. De fikk et par kobberslanter for rådene sine. Så prøvde Ana å selge noen smuglersigarer til ham.

– Til halve prisen av hva de tar i Sevilla, tilbød hun. – Hvis du ikke vil ha sigarer, har jeg også snus av beste kvalitet, ren, uten jord. Hun prøvde å overtale ham ved å åpne sjalet hun dekket seg med for å vise ham varen hun hadde skjult på seg, men mannen nøyde seg med et fjollete flir, som om han egentlig gjorde kur til den kvinnen som hadde dristet seg til å si noe.

Hele dagen var mor og datter på farten i folkemengden, som forflyttet seg fra Altozano, rundt inkvisisjonens borg og San Jacintokirken, som fremdeles var under bygging på den gamle eremittboligen Candelaria, mens de spådde i hånden og solgte tobakk, hele tiden på utkikk etter lovens håndhevere og de gitanaene som rundstjal dem som ikke passet seg, mange av dem fra deres egen familie. Hun og datteren behøvde ikke å ta slike sjanser, de ville helst ikke bli viklet inn i noen av de mange basketakene som oppsto når noen ble knepet på fersk gjerning. Salg av tobakk ga dem i grunnen tilstrekkelig utbytte.

Det var derfor de prøvde å holde seg litt for seg selv da broder Joaquín, fra dominikanerordenen, innledet sin preken under åpen himmel utenfor det som med tiden skulle bli porten til den fremtidige kirken. Akkurat da var de fromme sevillanerne, som hadde flokket seg på sletten, ikke så lystne på spådommer eller tobakk. Mange hadde funnet veien til Triana for å høre enda en av de omstridte prekenene til den unge dominikaneren, et barn av en epoke da fornuften prøvde å bane seg vei gjennom mørke og uvitenhet. Fra den improviserte prekestolen utenfor kirken gikk han enda lenger enn til de ideene som ble forfektet av broder Benito Jerónimo Feijoo. Broder Joaquín talte høyt, på et spansk uten innslag av latinske gloser, og rettet kraftige angrep mot spanjolenes fordommer og hisset folk til opprør ved å lovprise arbeidets dyd, om det så var kroppsarbeid eller håndverk, stikk i strid med det misforståtte æresbegrepet som lokket spanjolene til dovenskap og lediggang. Han søkte å vekke stolthet hos kvinnene ved å motsette seg oppdragelse i klostre og fremheve deres nye rolle i samfunnet og familien. Han la vekt på deres rett til utdannelse og deres berettigede streben etter intellektuell utvikling, til beste for rikets dannelsesnivå. Kvinnen var ikke lenger mannens slavinne, og hun skulle heller ikke betraktes som en ufullendt mann. Hun var ikke ond av natur! Ekteskapet skulle bygge på likeverd og respekt. I vårt århundre, hevdet broder Joaquín, idet han anførte flere store tenkere, hadde ikke sjelen lenger noe kjønn. Den var ikke mannlig eller kvinnelig. Folk flokket seg for å høre på ham, og Ana og Milagros visste at det var da gitanaene så sitt snitt til å tømme lommene deres, mens de var fjetret av hva han sa.

De trengte seg frem så godt de kunne mot det stedet der broder Joaquín talte til folkemengden. Han hadde fått følge av de drøyt tyve dominikanermunkene som holdt til i San Jacinto-klosteret. Mange av dem løftet av og til hodet og speidet opp mot den blygrå himmelen, som heldigvis nølte med å slippe fra seg vannet. Hadde det begynt å regne nå, ville feiringen ha vært spolert.

– Jeg er verdens lys! brølte broder Joaquín for å gjøre seg hørt. – Det var det Vår Herre Jesus Kristus forkynte. Han er vårt lys! Et lys som finnes i alle de lysene dere har med dere, og som dere skal tenne …

Milagros hørte ikke på prekenen. Hun festet blikket på munken, som snart oppdaget at moren og datteren sto like ved. De fargesprakende kjolene til gitanaene stakk seg frem i folkemengden. Broder Joaquín nølte. Et øyeblikk maktet han ikke å fremføre ordene så flytende, og geberdene fanget ikke lenger de troendes oppmerksomhet. Milagros merket at han hadde sin fulle hyre med å la være å se på henne, og at han ikke klarte det. Tvert imot, etter en stund falt blikket hans på henne et sekund for lenge. En gang da det skjedde, blunket piken til ham, og broder Joaquín stotret. En annen gang rakte Milagros tunge til ham.

– Fy deg! skjente moren og dultet til henne. Ana så på munken med en unnskyldende mine.

Prekenen trakk i langdrag, slik folk ville ha det. Broder Joaquín klarte igjen å fortrylle mengden når han ikke lenger var plaget av Milagros. Da han var ferdig, tente de troende lysene sine på bålet som munkene hadde tent. Folk spredte seg, og de to kvinnene tok igjen i bruk alle knep.

– Hva var det du drev med? ville moren vite.

– Jeg liker ham … svarte Milagros og gjorde en kokett håndbevegelse. – Jeg liker at han forsnakker seg, at han stotrer og rødmer.

– Hvorfor det? Han er prest.

Piken så ut som om hun tenkte seg om litt.

– Jeg vet ikke, svarte hun med et skuldertrekk og skar en søt grimase til moren.

– Broder Joaquín respekterer bestefaren din, og derfor vil han også respektere deg, men jeg synes ikke du skulle leke med mannfolk … om de er aldri så religiøse, sa moren advarende.

Som ventet ble dagen innbringende, og Ana fikk solgt alt hun hadde av smuglertobakk, som hun hadde skjult i klærne. Folk fra Sevilla begynte å gå tilbake over broen eller ta båter tilbake til byen. De kunne ha rukket å spå et par til, men det ble stadig mer tynt med folk, og da ble det også tydelig hvor mange gitanaer det var, noen av dem gamle og slitte kjerringer, andre unge piker, mange fillete og halvnakne gutter og jenter, og alle drev med det samme. Ana og Milagros gjenkjente kvinnene fra San Miguel-smuget, slektninger av smedene, men det var også ganske mange som bodde i de usle skurene som lå borte ved karteuserhagen, ved klosteret La Cartuja, der slettelandet i Triana begynte, og for å få en almisse trakasserte de borgerne iherdig, stilte seg i veien for dem, tok tak i klærne deres og kalte skingrende på en Gud som de ikke trodde på og påkalte en lang rekke martyrer og helgener som de hadde lært seg utenat.

– Jeg tror det får klare seg for i dag, Milagros, sa moren etter å ha trukket seg til side for et par som kom farende på flukt fra en skokk med tiggere.

En guttunge med skittent ansikt og svarte øyne satte av sted etter sevillanerne og støtte borti dem, og de påkalte alle dydene til den hellige Rufina.

– Vær så god, sa Ana og rakte ham en kobberslant.

De tok fatt på hjemveien, og moren til den lille gitano-gutten forlangte å få den mynten. Det krydde av folk i smuget. Det hadde vært en god dag for alle. De religiøse festene gjorde folk ømme om hjertet. Noen menn sto i klynger og pratet i døråpningene eller satt og drakk vin, røykte og spilte kort. En kvinne gikk bort til mannen sin og viste ham hva hun hadde tjent, og det oppsto en krangel mellom dem da han prøvde å ta alt fra henne. Milagros sa adjø til moren og sluttet seg til noen andre ungpiker. Ana måtte gjøre opp for tobakken med faren sin. Hun speidet etter ham blant mennene, men kunne ikke finne ham.

– Far? ropte hun straks hun kom inn i gården der de bodde.

– Han er ikke her.

Ana snudde seg og fikk se José, sin mann, i døren.

– Hvor er han?

José trakk på skuldrene og slo ut med den ene hånden. I den andre hadde han en krukke med vin. Øynene hans gnistret.

– Han forsvant like etter at dere gikk. Han har vel tatt seg en tur bort til gitano-boligene i karteuserhagen for å hilse på slektningene sine, som vanlig.

Ana ristet på hodet. Kunne han virkelig være der? Noen ganger hadde hun gått dit bort og sett etter ham, men hadde ikke funnet ham. Ville han komme hjem i kveld, eller først om noen dager, som så mange ganger før? Og i hvilken tilstand?

Hun sukket.

– Han kommer alltid tilbake, fnyste José spydig.

Hans kone rettet seg opp, fikk et hardt uttrykk i ansiktet og rynket pannen.

– Ikke bry deg med ham, snerret hun truende. – Jeg har advart deg mer enn én gang.

Mannen nøyde seg med å geipe til henne og vende henne ryggen.

Han pleide ganske riktig å komme tilbake. José hadde rett i det, men hva gjorde han på disse avstikkerne, når han ikke var borte hos de andre gitanoene? Det fortalte han henne aldri, og så snart hun maste på ham, trakk han seg tilbake til sin egen uutgrunnelige verden. Så helt annerledes enn den faren hun kjente fra barndommen! Ana husket ham stolt, overlegen, uoppslitelig, en skikkelse som hun alltid kunne søke tilflukt hos. Men så, på den tiden da hun var omkring ti år, ble han pågrepet av «tobakkspatruljen», de som skulle kontrollere smuglingen. Det var bare noen pund tobakk i blader, og det var første gang han ble tatt. Det skulle ha vanket en liten straff, men Melchor Vega var gitano, og de hadde anholdt ham utenfor den bebyggelsen som kongen hadde forordnet at folk av hans slag kunne bo i. Han gikk kledd som gitano, med klær like kostbare som de var prangende, nedlesset med perler av metall eller sølv. Han hadde staven sin, kniven, ringer i ørene, og dessuten var det flere vitner som påsto at de hadde hørt ham snakke caló. Alt dette var forbudt, enda strengere enn å snyte på skatten til statskassen. Ti år på galeien. Det var straffen som gitanoen ble idømt.

Ana kjente hvordan magen knøt seg ved tanken på hva moren måtte gjennomlide da saken gikk for domstolene, og især de nesten fire årene fra dommen ble felt til faren omsider ble ført til Puerto de Santa María, hvor han ble satt om bord i en av de kongelige galeiene. Moren hennes hadde slitt dag ut og dag inn og aldri sviktet en dag, ikke en time, ikke et minutt. Og det hadde kostet henne livet. Hun fikk tårer i øynene, som alltid når hun gjenopplevde den tiden. Hun så henne igjen for seg når hun tryglet om barmhjertighet, ydmyket seg, gikk til dommere, tjenestemenn og fangevoktere og ba om nåde. De bønnfalt prester og munker om å gå i forbønn for dem, og mange titalls av dem ville ikke engang snakke med dem. De pantsatte alt de eide … de stjal, svindlet og narret for å betale skrivere og advokater. De lot være å spise for å kunne ta med en brødskorpe til fengselet der faren ventet, som så mange andre, på at prosessen skulle være overstått, og de fant en plass til ham. Det hendte til og med at noen under den fryktelige ventetiden kappet av seg en hånd, til og med en arm, for å slippe å havne på galeien og møte en langsom og sikker død, pinefull og elendig, en skjebne som rammet flesteparten av galeislavene som døgnet rundt var lenket til rorbenkene om bord.

Men Melchor Vega overlevde pinslene. Ana tørket øynene med bluseermet. Ja, han hadde stått det over. Og en dag, til alles store overraskelse, dukket han igjen opp i Triana, radmager, utpint, fillete, knust, med slepende skritt, men med stoltheten i behold. Aldri mer ble han den faren som hadde rusket henne i håret når hun søkte trøst hos ham etter en barnlig trette. Det var det han pleide å gjøre: ruske henne i håret og se ømt på henne og minne henne stumt om hvem hun var, en Vega, en gitana! Det var visst det eneste som betydde noe for ham her i verden. Den samme rasestoltheten som Melchor hadde prøvd å innprente barnebarnet Milagros. Like etter hjemkomsten, da jentungen bare var noen måneder gammel, håpet faren bare på at Ana skulle unnfange en sønn. «Når kommer den sønnen?» forhørte han seg gang på gang. José, hennes mann, spurte også ivrig: «Er du gravid nå?» Det kunne virke som om hele San Miguel-smuget ønsket seg et guttebarn. Moren til José, tantene, niesene … til og med kvinnene i Vega-familien, som også var gitanaer. Alle spurte og grov, men det var ikke noe å gjøre ved.

Ana snudde seg mot stedet der José var forsvunnet etter den korte replikkvekslingen om Melchor. I motsetning til faren hadde hennes mann ikke maktet å komme over det som etter hans mening var et nederlag, en hån, og det lille som hadde vært av ømhet og respekt i et avtalt ekteskap mellom de to familiene, Vega og Carmona, forsvant etter hvert og ble avløst av en murrende bitterhet som kom til uttrykk i den barske omgangsformen. Melchor lot all sin ømhet strømme til Milagros, og straks han hadde avfunnet seg med at det ikke ville komme noen sønn, gjorde José det samme. Ana ble vitne til striden mellom de to mennene, og alltid stilte hun seg på farens side. Hun elsket ham og respekterte ham mer enn sin egen mann.

Mørket hadde senket seg. Hva kunne Melchor holde på med?

Klimpringen på en gitar rykket henne tilbake til virkeligheten. Bak henne, ute i den trange gaten, hørte hun travle skritt, stoler og benker som ble flyttet.

– Fest! skrålte en barnestemme.

Enda en gitar sluttet seg til den første og lette seg frem til tonene. Om litt hørtes den hule klapringen i kastanjetter, flere og flere, til og med en av det gamle slaget, av metall, en opptakt uten orden eller harmoni, som om de strevde med å vekke de fingrene som senere skulle akkompagnere dans og sang. Flere gitarer. En kvinne klaret strupen; en gammel, brusten stemme. En tamburin. Ana tenkte på faren sin og på hvor glad han var i en dans. Han kommer jo alltid tilbake, prøvde hun å overbevise seg selv. Stemmer ikke det, kanskje? Han var jo også en Vega!

Da hun kom ut i smuget, hadde gitanoene stilt opp i en ring rundt et bål.

– La oss sette i gang! sa en gammel mann som satt på en stol foran bålet.

Alle instrumentene forstummet. En eneste gitar, i hendene på en ung mann med nesten svart hud og stram hestehale, anslo de første taktene i en fandango.

Dekksgutten som hun hadde spandert tobakk på, hadde slått følge med henne. De la til kai i Triana, bortenfor havnen til rekefiskerne, for å losse noen varer som skulle til forstaden.

– Her må du i land, jente, befalte kapteinen på tartanaen.

Gutten smilte til Caridad. De hadde røykt et par ganger til underveis. Grunnet virkningen av tobakken hadde Caridad til og med svart med mutte enstavelsesord på spørsmålene gutten stilte, rykter som svirret i havnen om det fjerne landet. Cuba. Var det riktig, det som ble sagt om alle rikdommene der borte? Var det mange sukkermøller? Og slaver, var det så mange som det ble sagt?

– En dag skal jeg også seile med en av de store skutene, forsikret han og lot fantasien få flukt. – Og jeg skal bli kaptein! Jeg skal seile over havet og bli kjent med Cuba.

Straks tartanaen hadde klappet til kai, stanset Caridad opp, som hun hadde gjort i Cádiz, og nølte på den smale stripen mellom elvebredden og de første bygningene i Triana, noen av dem med grunnvollene vasket frem av elvevannet i Guadalquivir, så nær fløt den forbi. En av bærerne skrek at hun måtte flytte på seg, så han fikk en stor sekk i land. Skriket fanget kapteinens oppmerksomhet, og han ristet på hodet fra relingen. Blikket hans møtte dekksguttens, som også var oppslukt av Caridad. Begge visste hvor hun skulle hen.

– Du får fem minutter på deg, innvilget kapteinen.

Gutten takket for det med et smil, hoppet i land og trakk Caridad med seg.

– Fort. Følg med meg, ba han innstendig. Han visste godt at kapteinen ville la ham bli igjen på land hvis han ikke fortet seg.

De passerte den første husrekken og kom til Santa Ana-kirken. Deretter beveget de seg lenger bort fra elven, to kvartaler til, og dekksgutten var nervøs, halte og dro i Caridad, styrte utenom folk som kikket forbauset etter dem, til de sto foran La Cava.

– Det der er klosteret til minimi-nonnene, opplyste gutten og pekte på bygningen på den andre siden av La Cava.

Caridad så i den retningen som dekksgutten pekte – en lav, kalket bygning med en fattigslig kirke. Deretter lot hun blikket streife den gamle vollgraven som lå mellom henne og klosteret, gjengrodd av skrot mange steder, nødtørftig planert andre steder.

– Det er noen steder der du kan komme deg over, sa gutten og forestilte seg hva som foregikk i hodet til Caridad. – Det er ett sted i San Jacinto, men det er et godt stykke dit. Folk kommer seg over på flere steder, ser du. Han pekte på noen som var på vei ned eller opp fra gropen. – Jeg må tilbake til båten nå, påpekte han da han så at Caridad ikke reagerte. – Lykke til, jente.

Caridad sa ingenting.

– Lykke til, gjentok han før han la på sprang.

Straks Caridad ble alene, stirret hun på klosteret, det stedet som don Damián hadde oppgitt. Hun tok seg over gropen på en smal vei mellom søppeldyngene. På slettelandet var det ikke søppel, men det var det derimot i Havanna. Hun hadde fått anledning til å se det da hennes herre tok henne med til byen for å levere tobakksbladene på lageret nede i havnen. Hvordan kunne de hvite hive så mange ting? Hun kom seg frem til klosteret og skjøv på en av dørene. Stengt. Hun banket på med hånden. Ventet. Det skjedde ingenting. Hun banket igjen, engstelig, som om hun ikke ville være til bry.

– Det går ikke, sa en kvinne som kom forbi, nesten uten å stanse, og trakk i en klokkestreng som fikk det til å ringe i en bjelle.

Om litt ble det åpnet en gitterluke i en av dørene.

– Herrens fred være med deg, hørte hun portnersken si. Etter stemmen å dømme var det en kvinne litt oppe i årene. – Hva bringer deg til vårt hus?

Caridad tok av seg stråhatten. Selv om hun ikke kunne se nonnen, slo hun blikket ned.

– Don Damián sa at jeg skulle komme hit, hvisket hun.

– Jeg skjønner deg ikke.

Caridad hadde snakket rivende fort, som de nyankomne slavene på Cuba gjorde når de henvendte seg til hvite mennesker.

– Don Damián … anstrengte hun seg. – Han sa jeg skulle gå hit.

– Hvem er don Damián? spurte portnersken etter noen sekunders taushet.

– Don Damián … skipspresten på «La Reina».

– La reina? Dronningen? Hva er det med dronningen? utbrøt nonnen.

– «La Reina», skipet fra Cuba.

– Aha. Et skip, ikke Hennes Majestet. Ja ha … jeg vet ikke. Don Damián, sa du. Vent litt.

Da gluggen igjen ble åpnet, var stemmen som kom derfra, myndig og bestemt.

– Gode kvinne, hva sa denne presten at du skulle gjøre her?

– Bare at jeg skulle komme hit.

Nonnen sa ikke noe mer på en god stund. Så sa hun med mild stemme:

– Vi er et fattig kloster. Vi hengir oss til bønn, forsakelse, fordypelse og botsøvelse, ikke barmhjertighet. Hva kunne du gjøre her?

Caridad svarte ikke.

– Hvor kommer du fra?

– Fra Cuba.

– Er du slavinne? Hvem er herrene dine?

– Jeg er … jeg er fri. Dessuten kan jeg be. Don Damián hadde innstendig bedt henne å si det.

Caridad kunne ikke se det resignerte smilet til nonnen.

– Hør her, sa nonnen. – Du må vel heller oppsøke broderskapet til Nuestra Señora de los Ángeles. Forstår du?

Caridad ble stående taus. Hvorfor ba don Damián meg om å gå hit? tenkte hun.

– Det er broderskapet til de svarte, forklarte nonnen, – ditt eget. De vil hjelpe deg … eller gi deg råd. Hør etter, nå: Du går bort til kirken til Nuestra Señora de los Ángeles, ikke langt fra La Cruz del Campo. Så følger du La Cava nordover, bort til San Jacinto. Der kan du komme deg over La Cava, ta til høyre og gå videre bortover Santo Domingo, til du kommer til båtbroen, den går du over, og så …

Caridad gikk derfra og prøvde å innprente seg anvisningene. «Los Ángeles.» De hadde sagt at hun skulle gå dit. «Los Ángeles.» De skulle hjelpe henne. «I La Cruz del Campo,» ramset hun lavmælt opp.

Hensunket i egne tanker gikk hun av sted uten å ense folks blikk: en frodig svart dame kledd i grå filler med en liten bylt i hånden, og hele tiden mumlet hun for seg selv. I Altozano lot hun seg overvelde av den mektige borgen San Jorge, i enden av broen, og der støtte hun på en kvinne. Hun prøvde å unnskylde seg, men ordene nektet å komme. Kvinnen gneldret noe, og Caridad rettet blikket mot Sevilla, på den andre bredden. Flere titalls kjerrer og hester var på vei over broen, i begge retninger. Det knirket i treverket over båtene.

– Hvor tror du at du skal hen, jente?

Hun for forskrekket sammen foran mannen som stilte seg i veien for henne.

– Til Los Ángeles-kirken, svarte hun.

– Gratulerer, sa mannen spydig. – Det er der svartingene holder til. Men før du kommer over til dine egne, må du betale meg.

Caridad så oppkreveren av bropenger rett inn i øynene. Forskremt blottet hun hodet og slo blikket ned.

– Jeg … jeg har ikke penger, stotret hun.

– Da blir det heller ingen svartinger. Pell deg vekk herfra. Jeg har mye å gjøre. Han skulle til å kreve bropenger av en muldyrdriver som ventet bak Caridad, men da han så at hun bare ble stående der, snudde han seg igjen mot henne. – Ha deg vekk, ellers tilkaller jeg politibetjentene!

Etter at hun hadde forlatt broen, følte hun seg virkelig iakttatt. Hun hadde ikke penger til å ta seg over til Sevilla. Hva kunne hun da gjøre? Mannen på broen hadde ikke sagt hvordan hun kunne skaffe seg penger. Caridad var blitt femogtyve år alt, men hadde aldri tjent en skarve mynt. Det meste hun hadde oppnådd, bortsett fra maten, klærne og tak over hodet, var «røyk», tobakken som herren ga dem til personlig forbruk. Hvordan kunne hun tjene penger? Det eneste hun kunne, var å stelle med tobakken …

Hun holdt seg unna folk, trakk seg tilbake til elven og satte seg på bredden. Visst var hun fri, men det var en frihet hun ikke hadde mye glede av når hun ikke engang kunne passere en bro. Alltid hadde hun fått beskjed om hva hun hadde å gjøre. Alltid hadde hun visst hva hun skulle gjøre, fra solen sto opp til den gikk ned, dag etter dag, år etter år. Hva skulle hun gjøre nå?

Mange av dem som var bosatt i Triana, kastet i forbifarten lange blikk på den svarte skikkelsen som satt urørlig på elvebredden og stirret tomt fremfor seg … mot elven, mot Sevilla, eller kanskje mot sine egne minner eller den usikre fremtiden hun hadde i vente. Noen av dem kom igjen forbi etter en time, andre etter to, til og med tre eller fire timer, og den svarte kvinnen satt der fremdeles.

I kveldingen merket Caridad at hun ble både sulten og tørst. Den siste gangen hun hadde spist eller drukket, hadde vært sammen med dekksgutten, som hadde delt en hard og muggen kjeks og en skvett vann med henne. Hun bestemte seg for å ta en røyk for å tilsløre elendigheten, slik slavene på plantasjen pleide å gjøre når trettheten eller sulten hjemsøkte dem. Det var kanskje derfor herren hadde vært raus med røyken: Jo mer de røykte, desto mindre mat behøvde han å dele ut. Tobakken erstattet mange goder, og den kunne til og med byttes i nye slaver. Lukten av sigar lokket til seg to menn som kom gående langs bredden. De ba om å få en blås. Caridad rakte dem føyelig sigaren sin. De røykte. De pratet sammen og sendte sigaren frem og tilbake. Begge ble stående oppreist. Caridad, som fremdeles satt, rakte opp hånden for å få den tilbake.

– Vil du gjerne ha noe i munnen, jente? gliste en av mennene.

Den andre gapskrattet og trakk Caridad i håret for å få henne til å løfte hodet, og den første dro ned buksene.

Caridad gjorde ingen motstand og sugde lydig.

– Hun liker det visst, sa han som dro henne i håret, tydelig nervøs. – Liker du det, negerjente? spurte han og presset hodet hennes mot den andres penis.

Så besteg de henne etter tur og lot henne ligge igjen.

Caridad glattet på kjolen. Hvor var det blitt av resten av sigaren? Hun hadde sett at den ene mannen kastet den før han tok tak i håret hennes. Kanskje hadde den havnet i vannet. Hun slepte seg gjennom gresset og sivet og famlet langs bakken, forsiktig i tilfelle den fremdeles lå og ulmet … Og det gjorde den! Hun plukket den opp, og som hun lå der i vannkanten, rett ut på magen, inhalerte hun alt hun orket. Hun satte seg opp igjen og dyppet føttene litt i vannet. Det var kjølig, men akkurat da merket hun det ikke. Hun merket ingenting. Burde hun like det? En av dem hadde jo spurt henne om det. Hvor mange ganger hadde hun fått det samme spørsmålet? Herren hadde gjort det da hun var en purung slavinne, en jentunge som med vold var ført bort fra hjemlandet. Da hadde hun ikke engang skjønt hva han sa, den mannen som befølte henne og siklet over henne før han flenget henne opp. Siden, etter at hun hadde vært igjennom det mange ganger, etter svangerskapet, byttet han henne ut med en annen jente, og da var det arbeidsformannen og de andre slavene på plantasjen som stønnende stilte det samme spørsmålet. En dag fødte hun igjen … Marcelo. De smertene hun følte den gang, da magen hennes sprakk opp etter mange timers veer, tydet på at hun aldri skulle få flere barn. «Liker du det?» spurte de henne om søndagene, på dansen, når en slave tok tak i armen hennes og trakk henne med seg ut av det store skuret, der andre par også bedrev hor. Så ble det igjen sunget og danset tøylesløst, i håp om at en av gudene deres skulle overmanne dem. Ikke så sjelden måtte de ut av skuret igjen. Nei, hun likte det ikke, men på den annen side: Hun følte heller ikke noe. De hadde ribbet henne for følelser, gang for gang, fra den første natten da hennes herre voldtok henne.

Det kunne ikke ha gått så mye som en time da en av disse mennene kom tilbake og rykket henne opp av tankene.

– Vil du ha jobb på verkstedet mitt? spurte han og lyste på henne med en oljelampe. – Jeg er pottemaker.

Hva er pottemaker for noe? tenkte Caridad og myste mot ham i mørket. Hun ville bare …

– Får jeg penger, så jeg kan gå over broen da? spurte hun.

Mannen skjelnet tvilen i ansiktet hennes.

– Bli med meg, befalte han.

Det skjønte hun iallfall: Det var en ordre, som når en svart mann tok tak i armen hennes og trakk henne med seg ut av skuret. Hun fulgte etter ham i retning av Cava Vieja. Da de var på høyde med inkvisisjonens borg, spurte pottemakeren uten å snu seg:

– Har du rømt?

– Jeg er fri.

I lyset fra borgen så Caridad at mannen nikket.

Det var et lite verksted, med en bolig i etasjen over, i Calle de los Alfareros – pottemakergaten. De gikk inn, og mannen pekte på en halmmadrass i et hjørne, borte ved vedstabelen og ovnen. Caridad satte seg på den.

– Du begynner i morgen. Sov nå.

Caridad var stivfrossen av den fuktige luften fra Guadalquivir, og varmen fra glørne dysset henne i søvn.

Etter den muslimske epoken var Triana kjent for produksjonen av brent leire, især for de glaserte flisene som enten var skålformet eller i relieff, hvor de drevne mesterne dyppet en snor i frisk leire og fikk frem noen praktfulle mønstre. I det siste hadde imidlertid dette håndverket forfalt, og de lagde nå mest sjarmløse ting, den ene den andre lik. I tillegg kom konkurransen fra engelsk steintøy, og at smaken hadde forandret seg. Den gikk nå i retning av orientalsk porselen. Det gikk derfor nedover med det håndverksmessige.

Grytidlig neste morgen begynte Caridad å arbeide sammen med mannen fra natten før, en ung mann som måtte være sønnen hans, og en lærling som ikke kunne få øynene fra henne. Hun bar ved, fraktet leire, feide gang på gang og tømte asken i ovnen. Slik gikk dagene. Pottemakeren – Caridad så aldri at det kom noen kvinne ned fra boligen ovenpå – oppsøkte henne om natten.

Jeg må komme meg over broen og bort til Los Ángeles-kirken, der svartingene holder til, hadde hun lyst til å si en av gangene, da mannen, etter å ha tatt henne, skulle til å gå. I stedet fikk hun bare stotret frem:

– Hva med pengene mine?

– Pengene? Vil du ha penger? Du eter mer enn du arbeider, og du har et sted å sove, svarte pottemakeren. – Hva mer kan en svart jente som deg ønske seg? Vil du heller reke i gatene og tigge om almisser som flesteparten av de frigitte svarte slavene?

På den tiden var det nesten slutt på slaveriet i Sevilla. Befolkningskrisen, de økonomiske nedgangstidene, krigen mot Portugal i 1640, det landet som hadde vært storleverandør av slaver til markedet i Sevilla, byllepesten som herjet byen noen år etter, og som hadde gjort stort innhugg i de svarte slavene, foruten de stadige og tallrike frigivelsene som fromme folk i byen forordnet i testamentene sine, hadde medført et betydelig fall i antall slaver. Sevilla mistet slaver i samme takt som byen mistet den økonomiske maktstillingen.

Du eter mer enn du arbeider, gjenlød det i ørene til Caridad. Det evinnelige omkvedet til arbeidsformannen på tobakksplantasjen dukket da opp i hukommelsen: «Dere jobber ikke like bra som dere eter,» kjeftet han før han lot pisken hvine over ryggen på en av dem. Det var lite som hadde forandret seg i livet hennes. Hva hadde hun igjen for å være fri?

En natt kom pottemakeren ikke ned. Ikke den neste heller. Det gjorde han derimot den tredje, men i stedet for å gå bort til henne, skrittet han bort til ytterdøren. Han lukket opp og slapp inn en annen mann og viste ham hvor Caridad lå. Pottemakeren ventet ved døren til mannen hadde tilfredsstilt seg, tok seg betalt og sendte ham bort.

Fra den natten av sluttet Caridad å arbeide i verkstedet. Mannen stengte henne inne i et lite kott i første etasje, uten ventilasjon, og bar inn en madrass og en nattpotte sammen med noe ubrukelig skrot.

– Hvis du slår deg vrang, hvis du skriker eller prøver å rømme, dreper jeg deg, truet pottemakeren den første gangen han kom med mat til henne. – Ingen kommer til å savne deg.

Det er sant, jamret Caridad idet hun hørte at mannen vred rundt nøkkelen i låsen. Hvem kom til å savne henne? Hun satte seg på madrassen med bollen med grønnsaksuppe mellom hendene. Aldri før hadde noen truet henne på livet. Herrene drepte ikke slavene sine. De var verdt mange penger. En slave kunne gjøre nytte for seg hele livet. Når slaven var ferdig opplært, slik Caridad var blitt som barn, kunne de svarte på tobakksplantasjene eller sukkermarkene eller møllene nå høy alder. Ifølge loven var det forbudt å selge en slave til høyere beløp enn den hadde kostet, så når han først kunne jobben sin, var det ingen herre som skilte seg av med ham. Det ville han tape penger på. Han kunne mishandle dem eller presse dem til de holdt på å segne om, men en god arbeidsformann visste hvor grensen gikk, og det var ved døden. Ved daggry, når man minst ventet det, kunne solen lyse på den livløse kroppen til en svart mann som hadde hengt seg i et tre … eller kanskje flere av dem, som hadde bestemt seg for å slå følge på den endelige flukten. Da ble herren forbannet, som når en mor drepte det nyfødte barnet sitt for å skåne det for slaveri, eller som når en av de svarte lemlestet seg selv for å slippe å arbeide. Neste søndag, under høymessen, brølte presten på sukkermøllen at det var synd, at de ville havne i helvete, som om det kunne finnes et helvete som var verre enn dette. Dø? Kanskje det, tenkte Caridad, kanskje er tiden kommet for å forsvinne ut av denne verdenen, der ingen venter på meg.

Den natten var det to menn som forlystet seg med henne. Så kom pottemakeren og låste døren igjen, og Caridad ble liggende igjen i stummende mørke. Hun tenkte ikke over det. Hun lå og nynnet for seg selv resten av natten, og da de første strimene av lys sivet inn gjennom sprekkene i det usle kottet, romsterte hun i alt skrotet til hun fant et gammelt rep. Det burde holde, fastslo hun etter å ha dratt i det og testet det. Hun bandt det rundt halsen og kløv opp på en vaklevoren kasse. Så slengte hun repet over en takbjelke rett over hodet på seg, strammet det og festet det i den andre enden. En og annen gang hadde hun misunt de svarte skikkelsene som dinglet i trærne og stakk seg ut fra landskapet på det kubanske slettelandet, de som endelig var fri fra pinslene.

– Gud er den største av alle konger, utbrøt hun. – Jeg håper bare at jeg ikke blir til en sjel som pines i skjærsilden.

Hun hoppet ned fra kassen. Repet holdt, men det gjorde ikke takbjelken, som brakk og falt over henne. Det ble et sånt bråk at pottemakeren ikke var sen om å dukke opp i Caridads fengsel. Han lenket henne, og fra den dagen av sluttet Caridad å spise og drikke og tryglet om å få dø, helt til pottemakeren og sønnen hans fant ut at de måtte tvangsfôre henne.

Stadig kom det nye mannfolk inn fra gaten, stort sett én om gangen, av og til flere. Så en gang var det en gammel mann som klossete prøvde å bestige henne, og som sprang opp og trakk seg unna, forbløffende spenstig.

– Den svarte jenta er gloheit! skrek han. – Hun har feber. Var det meningen at jeg skulle bli smittet av en rar sykdom?

Pottemakeren gikk bort til Caridad og la hånden på den svette pannen hennes.

– Kom deg ut, befalte han og skyndte på henne med et spark i ribbena mens han rev og slet i lenkene som hadde holdt henne fanget, – nå med det samme! brølte han da han fikk henne løs. Uten å vente på at hun skulle komme seg på bena, trev han bylten til Caridad og slengte den ut på gaten.

Var det mulig at han hadde hørt en sang? Det var bare en mumling som gled i ett med nattens lyder. Melchor spisset ører. Der var det igjen.

– Yemayá asesú …

Gitanoen holdt seg helt i ro i mørket, midt ute på Triana-sletten, med hager rundt om på alle kanter. Bruset fra Guadalquivir nådde ham klart og tydelig, akkurat som vindens sus i vegetasjonen, men …

– Asesú yemayá.

Det kunne ligne en dialog: en mumling som solisten stemte i, for så å svare seg selv som et kor. Han snudde seg i den retningen som stemmen kom fra. Noen av glassperlene som hang i jakken hans, klirret. Mørket var nesten totalt, ble bare brutt av de store faklene ved karteuserklosteret, et stykke bortenfor der han selv befant seg.

– Yemayá oloddo.

Melchor tok av fra veien og trengte inn i en appelsinlund. Han tråkket på stein og vissent løv, snublet flere ganger, forbannet en gang samtlige helgener, og likevel, til tross for det som i nattemørket gjenlød som et tordenskrall, stilnet den sørgmodige sangen ikke. Han ble stående mellom trærne. Der var det, rett der borte.

– Oloddo yemayá. Oloddo …

Melchor knep øynene halvt igjen. En av skyene som trassig hadde hengt over Sevilla hele dagen, lot et svakt skimmer av månelys slippe igjennom. Da fikk han se en grålig flekk på bakken, rett foran seg, bare et par skritt unna. Han gikk bort og satte seg på huk til han skjelnet en kvinne like svart som natten, kledd i grå klær. Hun satt og støttet seg til et appelsintre, uten å ense ham, og nynnet lavmælt videre, enstonig, og gjentok den samme strofen om og om igjen. Melchor la merke til at svetten perlet i pannen hennes, enda så kjølig det var. Hun skalv.

Han satte seg ved siden av henne. Han skjønte ikke hva hun sa, men den trette stemmen, den klangen, den enstonigheten, den resignasjonen som preget stemmen, lot den usigelige sorgen skinne igjennom. Melchor lukket øynene, slo armene rundt knærne og lot seg rive med av sangen.

– Vann.

Caridads bønn brøt nattestillheten. Den nynnende sangen hadde ikke vært å høre på en god stund. Den hadde sluknet som en glo. Melchor åpnet øynene. Den sørgmodige og melankolske sangen hadde nok en gang hensatt ham om bord i galeien. Vann. Hvor mange ganger hadde han selv måttet tigge om vann? Han syntes han kjente hvordan musklene i bena, i armene og i ryggen spente seg som når galeioppsynsmannen økte takten på årene under jakten på et sarasensk skip. Den ulidelige plystringen til oppsynsmannen egget alle hans sanser mens pisken flenget huden av den nakne ryggen hans for at han skulle ro med større og større kraft. Avstraffelsen kunne pågå i time etter time. Til slutt, når musklene i hele kroppen holdt på å sprenges og munnen var knastørr, steg det bare opp en eneste bønn fra radene med rorbenker: Vann!

– Jeg vet hva tørst er, mumlet han for seg selv.

– Vann, tryglet Caridad på ny.

– Bli med meg. Melchor kom seg møysommelig på bena, valen etter å ha sittet nesten en time ved foten av appelsintreet.

Gitanoen strakte seg og prøvde å orientere seg for å finne veien til karteuserhagen. Han hadde tenkt seg til klosterhagen der mange av Trianas gitanoer holdt til, da den nynnende sangen hadde fanget hans oppmerksomhet.

– Kommer du eller ikke? spurte han Caridad.

Hun prøvde å reise seg ved å ta tak i stammen på appelsintreet. Hun hadde feber. Hun var sulten og hun frøs. Men først og fremst var hun tørst, veldig tørst. Hun fikk endelig rettet seg opp da Melchor allerede hadde begitt seg av sted. Ville han gi henne vann hvis hun fulgte etter ham, eller ville han lure henne, som så mange andre hadde gjort på de dagene hun hadde vært i Triana? Hun fulgte etter ham. Det gikk rundt for henne. Nesten alle hadde gjort det, nesten alle hadde utnyttet henne på det groveste.

En rekke lys fra en av hyttene som lå i en klynge ved veien, lyste opp den himmelblå silkejakken hans. Caridad gjorde en kraftanstrengelse for å holde tritt med ham. Melchor brydde seg ikke om henne. Han gikk sakte, men høyreist, stolt, støttet til staven, selv om han ikke trengte den, en stav som var spisset i begge ender, slik familieoverhodet pleide å ha. Noen ganger kunne man høre ham snakke til natten. Kvinnen slepte med føttene etter ham. Etter hvert som de nærmet seg gitanoenes strøk, glitret det sterkere i alt skrammelet som prydet klesdrakten til Melchor, og de forsølvede bordene på strømpene hans glinset. Caridad oppfattet disse glimtene som et godt varsel. Denne mannen hadde ikke rørt henne. Han ville nok skaffe henne vann.