Originaltittel: Den enögda kaninen

© Christoffer Carlsson, 2010

© Bazar Forlag AS, 2014
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Inge Ulrik Gundersen

Omslagsdesign: Henrik Koitz

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 9788280876362

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Til Mela,

som kan gjøre det vanskelige så

enkelt, og samtidig illustrerer

hvordan det tilsynelatende enkle

faktisk ofte er

uendelig komplisert.

«Den største fare, den at tabe sig selv,

kan i verden gå så stille af som var det ingenting.»

SØREN KIERKEGAARD, SYGDOMMEN TIL DØDEN (1849)

Det ble kalt et oppgjør, og det var antagelig det som egentlig skjedde.

Den syttende juli, midt i den lange sommeren som aldri så ut til å ende, ble avisenes forsider dekket av et dunkelt flyfoto som viste scenen rundt huset ovenfra. De døde menneskene som var så små ovenfra og nærmest skinte i mørket, førte tankene hen til gangsterfilmer fra femtitallets USA. Så brutale og likevel så stille, nesten uskyldige. Og sammen med bildet, ordene OPPGJØRET I DALEN.

Det som hadde skjedd så ut til å ha forårsaket en viss forvirring blant avisjournalistene. Noen hevdet at det i utgangspunktet dreide seg om «fire menn og to kvinner i tjueårene», som sammen med «høytstående medlemmer i grener av den organiserte kriminaliteten» (Aftonbladet) på en eller annen måte hadde forårsaket sju menneskers død. Problemet var at de bare hadde sett fire døde – hvor var de andre tre? I huset? De visste foreløpig for lite.

Andre journalister kalte det for et «oppgjør i det kriminelle miljøet, der uskyldige var blitt drept» (Kvällsposten). Denne gangen var vi fem gutter og en jente i tenårene (en sjuende person manglet). Atter andre spekulerte på om det kunne dreie seg om en hatforbrytelse med koblinger til høyreekstremisme, siden det framkom «opplysninger om at minst ett av ofrene var homoseksuell» (Expressen).

TV-innslagene viste tett natur, tykke bartrær med greiner som beveget seg mykt i den varme sommervinden. Mellom greinene kunne man skimte det en gang hvite huset, utryknings - kjøretøyer med tilhørende personell og de blå og hvite sperrebåndene. Politifolk uttalte seg, beskrev det noe selvmotsigende, men medialt effektivt som «en blodig idyll» (SVT, Rapport).

Senere skulle lokalavisene utnevne Dalen til «et sorgens sted» (Hallandsposten) og kalle oss ofre (Hallands Nyheter). Lederskribenter og eksperter oppfordret hverandre til å «ta hånd om de utstøtte» (sitatet kommer fra Dagens Nyheter, men jeg har både hørt og lest et titall variasjoner av samme utsagn).

Etter det første sjokket, etter natta på sykehuset, og etter at jeg hadde blitt fraktet til barndomshjemmet mitt og prøvd å skrubbe bort blodet som hadde størknet under neglene, satte politimannen Dante Thomsen seg rett overfor meg ved kjøkkenbordet vårt.

Han sa han kom fra Stockholm. Han hadde flyttet etter en mislykket etterforskning som endte med at fire mennesker døde og den skyldige forsvant ut av landet.

Han lo av seg selv og sa at det kunne sammenliknes med en flukt. Men denne byen var ikke som han hadde ventet, den var for stille og for liten. Alle rykter og hendelser gikk altfor fort, så fort at det ikke var mulig å kontrollere dem. Jeg svarte at det delvis var derfor jeg hadde flyttet herfra.

«Og når var det?» spurte han, og da skjønte jeg at fortellingen hans så langt bare hadde vært et triks for å få meg til å snakke.

Jeg sa at jeg ikke ville svare på noen spørsmål. Den skyldige i den gamle etterforskningen hans, som hadde forsvunnet ut av landet, befant seg akkurat da i en bil, antagelig på vei til Stockholm. Jeg visste til og med registreringsnummeret på bilen, siden det var bilen til Lukas.

Jeg husker stillheten mellom oss, og følelsen av at alt holdt på å rase sammen. Jeg husker tomheten, og at en radio sto på ute på kjøkkenet, og noen sang we feel nothing, so we search for nothing, so we achieve nothing, love.

Den syttende juli, da alt endte midt i et døsig og ferierende Sverige, hadde jeg vært tilbake i hjembyen min i drøyt en og en halv måned.

Jeg blir mer og mer lik faren min. I slutten av mai, da moren min henter meg på flyplassen, er det det hun sier.

«Du blir mer og mer lik Peter,» sier hun og kjører bilen ut fra flyplassparkeringen.

Jeg har latt håret gro. Kanskje det er derfor. Jeg hører Frankie Lymon and the Teenagers fra bilstereoen, lovers awake at the break of day, why do they fall in love?, og jeg kan kjenne den sterke lukten av mors parfyme, hvor varmt det er i bilen og trøya som klistrer seg til ryggen når jeg lener meg tilbake og lukker øynene.

«Du blir mer og mer lik mormor,» sier jeg.

«Touché.»

Sist jeg traff mormor, for to år siden eller noe sånt, hadde hun blitt så gammel at hun ikke kjente meg igjen. Det er noe ved det som skremmer meg.

Jeg fletter fingrene i hverandre og ser ut gjennom vinduet. Mor snakker om været og sommeren som står for døra, og ferien, turen hun og far skal ta til Paris i juli, og hvilke blomster hun har kjøpt og om naboene våre som nekter å gi seg med gressklipperen selv om klokka er over ti på kvelden, og om jobben i trygdeetaten, om turistene som snart kommer, og om studentopptoget som skal gå gjennom byen om en ukes tid. Hun er stille en stund før hun begynner å snakke om været igjen.

Jeg sysselsetter meg med å tenke grunnleggende tanker. Det er mandag og jeg er i bakrus. Tre timer søvn, etter en natt hos en jeg tror het Isabelle eller Isabella. Jeg har kommet tilbake til hjembyen min etter en flytur jeg tilbrakte med å drikke kaffe med solbriller på, og nå dette, at jeg blir mer og mer lik faren min.

«Hvordan er det med ham?»

«Det er vel bra.» Vi kjører gjennom byen, og jeg syns den ser ut nøyaktig som den gjorde da jeg dro, men likevel ikke. «Han er litt sliten, selvfølgelig. De har hatt mye å gjøre på jobben, tror jeg. Men ellers er det vel bra.»

Jeg vet ikke helt hvordan jeg skal tolke det, så jeg sier ingenting. Vi passerer snart idrettshallen der jeg pleide å svømme i gymtimene på videregående, og jeg lukker øynene fordi bygningen er så hvit i solen at det svir i dem, til tross for at jeg har solbriller på.

«David. Jeg skjønner at du er sliten, men du kan vel i det minste ta av deg solbrillene.»

Hun sier det ikke som et spørsmål. Et øyeblikk gynger hele verden, og jeg blir usikker på om jeg er våken eller ikke. Jeg tar av meg solbrillene, og hun spør hvordan det gikk på tentamen.

«Bra.»

«Hva handlet den om?»

«Moral,» sier jeg, og når jeg nå skriver dette, er det like før jeg begynner å le av det ordet.

Det var Lukas som ville at jeg skulle komme ned så fort jeg kunne. Han ringte meg en kveld i april og sa at han var solbrent og i bakrus.

«Hvordan kan du være solbrent i april? Har du vært i utlandet?»

«Nei. Vi har noe vi vil vise deg.»

«Du og …?»

«Hva?»

«Du sa ’vi’.»

«Ja visst. Jeg, Martin, Rickard og søsknene.»

Jeg visste hvem Martin og Rickard var, de er også fra Dalen, og vi gikk på samme skole. Og jeg ante hvem søsknene var. Julian og Justine. Det gikk rykter om dem da vi vokste opp.

Dalen er et slikt sted der man kan stå med ryggen mot en mann som sier: «Dette er min kone og min kusine», men når man snur seg ser man at det bare er én person der, ikke to. Søskenbarn gifter seg med hverandre, det hender at søsken reproduserer seg og sine genetiske mutasjoner, og noe gikk galt for lenge siden. I deler av distriktet bor det folk med kraftig underbitt, små og skjelende øyne og altfor korte armer og bein, altfor runde ansikter. Når de snakker, snakker de som om ordene ikke får plass i munnen.

«Kom ned snart,» sa Lukas.

«Hva er det du er så opprømt over?»

«Bare en greie. Ikke noe spesielt.»

Avstanden mellom oss føltes unaturlig stor. Lukas og jeg vokste opp sammen, men hadde forskjellig syn på Dalen. Han syntes at det lille tettstedet med byen like ved var stort nok. Jeg syntes det var klaustrofobisk, med sosiale bobler som gjorde det vanskelig å puste. Derfor søkte jeg og kom inn på filosofi grunnkurs på universitetet i Stockholm, og selv om utdannelsen ikke har noen spesiell framtid, har jeg ikke angret.

Det sprakte og knitret i røret, og det hørtes ut som om Lukas befant seg i en storm.

«Du får se når du kommer,» sa han til slutt. «Men det er helt rått.»

«Helt rått,» gjentok jeg.

«Sier man ikke det i hovedstaden, eller?»

Jeg trakk på skuldrene selv om han ikke kunne se det.

«Jo, man gjør vel det.»

«Kommer du ned, eller?»

Noen ganger tar man valg man ikke kan forklare, og jeg har en evne til å endre planene mine, jeg vil se hvilke konsekvenser valgene får. Senere kommer broren min til å forklare det med at jeg bestandig vil dra ting til det ytterste. Nettopp denne sommeren hadde jeg ikke planlagt å reise til min barndomsby i det hele tatt, men heller jobbe i kassa på Hemköp i Solna.

Det var antagelig derfor jeg sa ja.

Det er nok ingen som vet hvorfor det heter Dalen. Noen dal er det ikke.

Det er et lite tettsted med rundt seks hundre innbyggere, inneklemt en mil fra kysten, ved den store riksveien som går rett som en brygge inn i Småland. Hvis du kjører bil fra byen og tar riksveien inn i Dalen i litt for høy fart, kommer du til å kjøre tvers igjennom på et par sekunder uten å se det. Majoriteten av førstegangsbesøkende gjør det.

I juli måned, når sommergjestene og turistene kommer, øker innbyggertallet fra seks hundre til det dobbelte. Her ligger det en matbutikk som også fungerer som medisinutsalg, og i tilknytning til den ligger det en liten kafé og et gatekjøkken, en pizzeria, et par lokale småbedrifter i form av et gammelt billakkeringsverksted, et snekkerverksted og noen gamle, rustdekkede fabrikkog industrilokaler. Et stort skall av bygninger, det eneste som er igjen av familien Valldemans gamle raffineri. De har stått tomme og forlatte så lenge jeg kan huske. Noen ganger er det bingo der, om sommeren. I utkanten av Dalen, der en tomt koster opptil fire ganger så mye som i sentrum, ligger sommerhusene og hyttene, de små kioskene og kanoutleiene.

Folk her er uberegnelige, hvis man kommer som fremmed. Hvis man ringer på hos noen og spør om veien til noen eller noe, kan man enten bli møtt med en dobbeltløpet hagle eller et fat med nybakt brød og hjemmelagd syltetøy. Stedet og innbyggerne har en råhet, en skitten og landlig ekthet som jeg har lært meg både å beundre og forakte. Det er et slikt sted som er så lite, alle innbyggerne så bevisste på hverandre, at ingen egentlig trenger etternavn.

Gatene har navn som Framtidsgläntan, Lyckan og Kapellvägen, og da vi kommer fram til barndomshjemmet mitt og stopper i oppkjørselen, er det noe som blir vridd rundt i meg. Den lyseblå eneboligen i én etasje bærer minnene av barndommen min, av oppbruddet og flyttingen, i en mørk krok av hjertet sitt.

«Jeg skal bare hente posten,» sier mor, og mens hun gjør det, studerer jeg speilbildet mitt i ryggespeilet og oppdager at jeg har tatt på meg solbrillene igjen. Jeg tar dem av, går ut av bilen og tar bagen min som ligger i baksetet.

«Hvor er pappa?» sier jeg mens vi går mot den hvite ytterdøra.

«På jobben. Det sa jeg jo i bilen.»

«Nei, det gjorde du ikke.»

«Jo.»

«Nei.»

«Inn med deg nå.»

Hun åpner døra og jeg går inn, hører lyden av en radio som står på et eller annet sted. Etter at jeg har tatt av meg skoene, går jeg inn i huset og passerer rommet til broren min. Det har stått urørt etter at han flyttet.

«Hvor er Markus, da?» spør jeg.

«Aner ikke,» svarer mor fra kjøkkenet. «Jeg har ikke snakket med ham. Han jobber vel.»

Så sier hun noe om hvor hun skal i dag. Hun går ut gjennom ytterdøra igjen, bilen forsvinner snart fra oppkjørselen, og jeg er alene.

Rommet mitt er nøyaktig som det var da jeg forlot det etter julehelgen. Den eneste forskjellen er at TV-en min, stereoen og de gamle datamaskinene er fire måneder mer umoderne. Jeg legger meg på rygg på senga med hendene bak nakken. Legger hånden på pannen for å prøve å kjenne om jeg har feber. Jeg tror jeg har det.

Tiden står stille. Jeg venter på at Lukas skal ringe.

Det er først da jeg husker bildet som henger i gangen utenfor rommet mitt. Med døra åpen kan jeg se det. Det er et gammelt Jackson Pollock-inspirert maleri, lagd av en obskur Stockholmskunstner. Bakgrunnen er hvit og maleriet er bare et hundretall røde sprutflekker fra penselen. Det kunne vært blod. Jeg var redd for det da jeg var barn. Hvis jeg myste, kunne jeg skjelne røde øyne blant flekkene. Jeg unngår å se på det.

Lukas ringer ikke. Det eneste som er igjen, er de blodrøde malingsflekkene, en radio et eller annet sted i huset som synger what in the world could make you so blue?, en følelse av usikkerhet og at jeg blir stadig mer lik faren min, og snart har jeg sovnet.

Da Lukas ringer, vekker han meg. En hodepine har vokst fram bak øynene mine. Den gjør at alt banker idet jeg snur meg for å ta mobilen min fra nattbordet.

«Sover du, eller?» spør han.

«Nei.» Jeg myser. «Eller, jeg vet ikke. Kanskje. Hvor mye er klokka?»

«Halv to. Er du hjemme?»

«Hjemme?» sier jeg og føler meg forvirret. «Jeg er i Dalen.»

«Da kommer jeg og henter deg.» Jeg var så nær ved å bli her, bli sittende fast. Det føles som om jeg kom meg ut i siste sekund, og det føles som en tilfeldighet, som om jeg har hatt flaks, at det like gjerne kunne vært en annen.

Jeg sitter i passasjersetet i bilen til Lukas og røyker en sigarett. Lukas sitter ved siden av meg og kjører gjennom Dalen og ut. Han har alltid vært veldig slank, men han har blitt enda tynnere siden sist jeg så ham, som om den eneste livsendringen er at han helt har sluttet å spise. Lukten av gammel marihuana henger umiskjennelig igjen i bilen.

«Faen heller,» sier Lukas i mobilen sin. «Jeg skal faen ikke jobbe for ham igjen. Da får jeg fikse penger selv.»

Lukas snakker med søsteren sin, som jeg nesten hadde sex med en gang, og de snakker om faren sin. Søsteren hans rekker nok ikke å reagere på det Lukas sier, for han bryter samtalen. Så sukker han.

«Jeg skulle hilse til deg,» sier han.

«Hils tilbake.»

Jeg tar et trekk av sigaretten. Lukas trykker på en knapp og åpner vinduet, ber meg kaste ut sneipen. Lufta som kommer inn i bilen er varm og tung. Han tar en joint opp av brystlomma på skjorta.

«Ta den her i stedet.»

Jeg kaster ut sigaretten, tar jointen mellom tommel og pekefinger og setter den mot leppene.

«Lukk igjen så jeg kan tenne,» mumler jeg og klikker med lighteren.

Lukas trykker på knappen og lukker vinduet. Jeg tenner jointen og tar et dypt trekk, og røyken er blågrå og søt.

«Så jævlig fint å se deg.» Han tar fra meg jointen. «Det er lenge siden.»

Vi parkerer bilen på en rasteplass i ly av skogen og røyker jointen i taushet.

Her ute langs riksveien vokser de tykke, gamle trærne så tett at det er som å se inn i en mørk grønnbrun vegg. Stammene er gamle og tykke, og de reiser seg mot himmelen, så høyt at tretoppene langs begge veikantene lener seg mot hverandre, danner en tunnel. Flere av stammene et stykke inn fra veien er døde og brune, skogen er for tett til å slippe inn lys og holde dem i live.

«Jeg har savnet deg,» sier han.

«I like måte.»

Lukas fnyser slapt, ikke like aggressivt som jeg tror han prøver på.

«Tullprat.»

«Nei, det er sant.» Jeg merker at jeg snøvler og må bite meg i leppen for ikke å fnise av det. «Dette med å fikse penger,» fortsetter jeg. «Gjør som jeg gjorde før jeg flyttet. Arbeidsledighetstrygd.»

Lukas hever øyenbrynene.

«Har du ikke hørt det, eller? Jeg får jo ikke det lenger.» Han fniser. «Først tok det noe sånt som to måneder å få det. Så tvang de meg til å søke jobb, samtidig som jeg fikk en tusenlapp i måneden. Så jeg sa at jeg søkte litt jobber her og der, på Elos Bygg og ICA blant annet, men de ringte Elos og ICA for å sjekke om jeg hadde søkt.» Nå ler han høyt. «Og det hadde jeg jo ikke.»

«Så de inndro pengene?»

«Ja. Jeg fikk til og med krav om å betale tilbake.» Han ler igjen. «Til slutt tilbød de meg faktisk en jobb. Som lagerarbeider på en fabrikk, i Hyltebruk.»

«Det er en jobb.»

«I Hyltebruk, David.» Han kikker skrått på meg. «Og hold nå kjeft før du begynner å høres ut som pappa.» Lukas rister på hodet. «Dessuten … hvor mye penger fikk jeg ut? Jeg fikk omtrent en tusenlapp i måneden. En jævla pissesum. Sånn er det for meg, for Rickard, for Martin, for alle. Til og med Julian og Justine, og de bor alene i egen leilighet. Dette er mye bedre.»

«Hva er ’dette’?»

Da skyen i hodet til Lukas løser seg opp og han sprekker opp i et smil, er han tolv år igjen. Han har store, våkne øyne og smilehull som blir dype når han smiler. Håret, blondt og tovet, henger ned i pannen hans. Han er en gutt, en gutt med gullbukser.

Han starter bilen, og den hoster ufrivillig da han kjører ut på riksveien igjen, og Band of Horses begynner å synge fra lokalradioen: gonna take a trip to Laredo, gonna take a dip in the lake, oh, I’m at a crossroads with myself, I don’t got no one else …

«Du skal få se,» sier Lukas.

Omtrent en kilometer senere stumper Lukas jointen ved å legge den på gummimatta på gulvet og tråkke på den. Så svinger han bilen rett inn i skogen. Jeg rekker ikke å skrike engang, bare ser og føler hvordan han snor bilen inn mellom greinene, at de pisker og river i taket og sidene på Volvoen, og at vi i løpet av noen sekunder beveger oss gjennom et fuktig, svart mørke, før vi kommer igjennom og ut på den andre siden.

«Jeg trodde det bare var skog her,» sier jeg.

«Jeg også,» sier Lukas, som lar bilen trille noen meter til før han stopper den.

Foran oss har naturen og trærne åpnet seg, blitt dratt til side som et sceneteppe, og avdekker et hus. Det ligger midt på en åpen grusplass som ikke virker særlig velstelt, ujevne og høye gresstuster stikker opp av bakken like sporadisk som kviser i ansiktet til en tenåring. Hele tomta, eller hva det nå er for noe, er rammet inn av en vegg av bartrær som er så tette og mørke at de ser svarte ut i det sterke solskinnet. Lange, tykke røtter har kommet opp av bakken, ligger som mørke tentakler langs grusen før de forsvinner ned i jorden igjen.

«Lukk opp hanskerommet,» sier Lukas, og da jeg gjør det, ber han meg ta ut skrinet som ligger der.

Der ligger det et lite skrin, malt mørkerødt og på tykkelse med en kraftig pocketbok. Det er lett i hånden min. Lukas tar det fra meg, åpner bildøra og går ut.

Det piper i mobilen min, og jeg har fått en tekstmelding fra et nummer jeg ikke kjenner, med teksten: gikk du uten å si ha det?, og jeg skjønner at det må være hun jeg tilbrakte natta hos, Isabelle eller Isabella. Det er bare noen timer siden vi så hverandre.

Jeg går ut av bilen, og lufta i lysningen er så stille og sval at den gjør meg rolig. Trøttheten renner bort, og jeg føler meg klar i tankene. Det er som om vi har tatt oss gjennom en arkade, en passasje fra én verden til en annen.

Huset er bygd av tre, i to etasjer og med et skråtak som går ut over verandaen. En trapp i mørkt tre fører opp til døra, og ved foten av trappa står Martin og Rickard og snakker dempet sammen.

Martin virker avslappet. Han har hendene i lommene på olabuksa, og solbrillene har han hengt i den mørkerøde, utvaskede og skitne singleten. Rickard ser stiv og forvirret ut. Han rister på hodet av noe Martin sier, og Martin reagerer med å trekke på skuldrene. Rickard får øye på Lukas, løfter hånden stivt og hilser. Lukas nikker og holder fram skrinet.

«Trodde ikke du skulle komme så fort,» sier Martin.

«Alarmen var ikke på,» sier Lukas. «Hva er det dere snakker om?»

«Ikke noe,» sier Rickard og kikker på Martin.

«Ikke noe,» understreker Martin og tar fram en joint fra baklomma på olabuksa.

«Hei, David,» sier Martin, tar et trekk av jointen og gir den til Rickard, som også tar et trekk, men med et tomt blikk mot sandalene sine.

Lukas rekker ut hånden mot huset som en slags presentasjon.

«Se.»

«Det er et hus,» sier jeg. «Ville du at jeg skulle komme for å se på et hus?»

«Vårt hus,» sier Martin.

«Jeg har ikke tenkt på det som vårt.» Lukas kikker på Martin. «Men ja, jeg antar at det er det.»

Jeg studerer toetasjeshuset som ligger foran oss. Veggene er hvite, malingen flasser, og det ser ut som om huset holder på å bytte skinn. Vinduene ser til min forbauselse ut til å være hele, og en gammel pipe stikker opp mot den blå himmelen. Det ligger gamle ølbokser, PET-flasker, bananskall og hurtigmatkartonger her og der rundt huset, restene av en gammel trøye og en kjole.

«Vi venter på de andre,» sier Lukas, og så setter vi oss på verandatrappa.

«Fortalte jeg at jeg søkte?» sier Rickard etter en stund.

«Søkte på hva?» spør Lukas.

«Betyr det at du skal dra?» sier Martin og kniper leppene sammen.

«Ja. Hvis jeg kommer inn, men det burde jeg gjøre.»

«Kommer inn på hva?» sier Lukas igjen.

«Handels i Göteborg.»

Jeg kikker på Martin, som ikke sier noe, bare ser på hendene sine. Huset hviler tungt bak oss, gir oss skygge, og alt er veldig stille. Det lukter sommer.

«Når drar du i så fall?» spør Martin.

«Om cirka to måneder.»

Julian og Justine, søsknene, dukker opp mellom trærne og vinker. Julian triller en sykkel og er kledd i et par lyseblå shorts og en hvit T-skjorte, Justine i en lett, hvit kjole som viser leggene hennes, og hun er vakrere enn jeg husket. Martin smiler svakt mot dem. Julian smiler tilbake, og Justine nikker mot oss der vi sitter på trappa.

«Når søkte du på Handels?» spør Martin.

«I april.»

«Hvorfor har du ikke sagt …,» begynner Martin, men Rickard reiser seg fort og spør Julian og Justine om noen av dem har røyk, og Martin fullfører aldri spørsmålet.

Jeg hilser på Julian og Justine, og de ønsker meg velkommen. Det føles bra, selv om jeg ikke helt vet hvorfor, og Justine tar hånden min i sin og ser på meg med sine store, grønne øyne.

«Kan vi ikke sitte ute?» spør Lukas. «Det er så fint vær.»

Fra baklomma på shortsen tar Julian fram en myk pakke Prince, slår ut en sigarett og gir den til Rickard.

«Vi kan sitte ute,» sier Julian, og i øyekroken ser jeg at Martin og Rickard utveksler lange blikk, og at Rickard stivner og snur seg bort.

«Er alt i orden, eller?» spør Lukas, og jeg skjønner ikke at det er meg han sikter til før han dunker meg på armen.

«Hva? Ja. Jeg vet ikke, jeg antar det.»

«Kom nå.»

Lukas setter det mørkerøde smykkeskrinet på grusen, og vi setter oss i noe som likner en sirkel.

«Så lite det er,» sier Justine.

«Hvem er det sitt?» spør Julian, som har satt seg i skredderstilling ved siden av Justine, rett overfor Lukas.

«Ylvas,» sier Lukas.

Ylva er et gammelt postbud som nå, med dårlig rygg og et par år til pensjon, driver kolonialbutikken Ylvas. Jeg lurer på hva det gjør med et menneske å vokse opp i en verden der ingen egentlig trenger etternavn, og jeg får en sterk impuls til å komme meg vekk herfra, ta første fly tilbake til Stockholm igjen.

Lukas åpner skrinet, og lokket glir mykt og stille opp.

Julian myser ned i det, og Justine kikker på hendene til Julian, som er brune og grove.

«Ikke akkurat et varp,» konstaterer Julian og rynker øyenbrynene.

Lukas tar opp et halskjede i form av tykke sølvlenker. I lenkene henger det små hjerter, stjerner og kuber i blått, rødt og grønt.

«Er det i det hele tatt ekte?» spør Martin, tar halskjedet og veier det i hånden. «Det er i hvert fall tungt.»

«Pleier hun virkelig å gå med det der?» spør Rickard. «Det er dritstygt.»

Martin legger halskjedet ned i grusen. Lukas tar opp et par ringer på fingertuppen, og Julian gjør store øyne.

«Tok du gifteringene deres?» spør han.

Lukas ser på Julian med hevede øyenbryn før han snur seg mot meg.

«Har du noe problem med det, David?»

«Nei.»

«Få prøve,» sier Justine.

Lukas smiler svakt og gir henne den minste av de to ringene. Hendene til Justine er bleke og rene, vakkert proporsjonerte, og da hun trær ringen på venstre ringfinger, fniser hun.

«Så fin den er,» sier hun.

«Ja, du er fin,» sier Lukas, og Julian ser spørrende på ham.

«Jeg fatter ikke at du tok gifteringene deres,» sier Julian, ler og rister på hodet.

Tennene hans er bemerkelsesverdig hvite, og jeg lurer på om han har bleket dem, eller om det bare er noe med sollyset i nærheten av det hvite huset. Lukas smiler som en guttunge ville gjort hvis noen skulle tatt ham med godteri i lommene.

«Du er dum i huet,» sier Julian.

«Det er vi alle,» sier Justine, og det er noe ved selvfølgeligheten i ordene hennes som tiltaler meg. «Se så fin den er,» sier hun igjen og studerer ringen på hånden sin.

«Dette var det siste jeg fant,» sier Lukas og tar en sølvbrosje opp fra skrinet.

Den er formet som en sommerfugl med myke, avrundete vinger og en liten riflet kropp.

Julian rister på hodet.

«Jeg skjønner at du har gjort ditt beste, men faen, altså.»

«Du har ikke sett det beste ennå,» sier Lukas og rekker brosjen til Julian, som tar den med hevet øyenbryn.

«Hva?»

«Snu den.»

Julian snur brosjen. Martin lener seg inntil ham og leser på baksiden av den.

«925.»

«Sterlingsølv,» sier jeg, og Lukas ser fornøyd ut.

«Det er jo ikke akkurat gull,» sier Julian. «Men det er vel bra sølv, antar jeg.»

«Skal vi legge det inn?» Lukas nikker ned mot smykkene foran oss. «Jeg må dra snart.»

De reiser seg, men av en eller annen grunn blir Martin sittende, så da gjør jeg det også.

«Kommer dere, eller?» sier Lukas.

«Snart,» sier Martin.

De andre går opp trappa til verandaen, åpner den ulåste døra og forsvinner inn i huset. Martin legger seg på rygg i grusen, lukker øynene mot solen, og ansiktet hans havner på høyde med en gresstue. Han river løs et gresstrå og putter det i munnen som en sigarett.

«Jeg skjønner at du ville bort,» sier han sakte. «Og at Rickard vil bort. Det vil jeg også.»

«Hvor da?» spør jeg.

Martin åpner øynene.

«Jeg vet ikke. Bare bort.»

«Vi har latt vinduene stå åpne om natta, så det burde ikke lukte innestengt,» hører jeg Lukas si innefra huset. Da jeg går inn, lukter det bare friskt og tørt, gammelt tre, og gulvplankene knirker under skoene våre.

Hele huset er fullt av tykke, mørke bjelker som går fra taket og ned i gulvet. På noen av dem er det gamle spikre, som kan ha vært til kleshengere eller bilder. Det eneste som skiller de forskjellige rommene, er tynne skillevegger av finér. Gulvet i gangen er av jevnt og svalt tre som føles mer slipt enn det ser ut til. En seksjon fra den tiden da det ikke fantes TV-apparater står inntil den ene veggen, og fra kortsiden skinner ettermiddagssolen inn gjennom et kvadratisk vindu stort nok til å kunne vise et menneskeansikt, ikke mer, og jeg får en underlig følelse av at dette huset er en levende organisme som puster og kan blø og trenger væske, søvn og kjærlighet.

Jeg går inn i et tomt rom, og deretter ett til, som antagelig har vært et kjøkken. Alle hvitevarer har blitt stjålet eller ødelagt, revet ut av veggen. Tapetet er slitt og istykkerrevet, som om en del av det har blitt med da komfyren ble revet bort. En død lyspære henger i taket, og Rickard og Martin ser ut til å ha forsvunnet.

«Hallo?» roper Lukas innefra et av rommene. «Kommer dere, eller?»

«Ja,» sier jeg og snur meg for å gå og lete etter Martin. Huset har en merkelig effekt på romfølelsen min. Rickard gikk inn før meg, men nå har jeg en følelse av at han er et eller annet sted bak meg. Jeg må ha passert ham uten å se ham da jeg gikk inn.

Jeg hører at de står ved ytterdøra.

«Er du det?» spør Martin.

«Nei,» sier Rickard.

«Hvordan vil du da forklare det som skjedde?»

«Jeg er ikke det.»

«Betydde det ingenting, eller?»

«Hold opp, Martin,» freser Rickard.

«Hvorfor det?»

Innefra huset roper Lukas høyt og spør hva de driver med, og jeg beveger meg bort fra Martin og Rickard, tilbake inn i huset.