Originaltittel: Letters from Skye

© 2013, Jessica Brockmole

© 2013, Bazar Forlag AS
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Gøril Eldøen

Omslagsdesign: Bazar Forlag

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 9788280876379

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Min pust,

mitt lys,

den mitt hjerte flyr mot.

Til Jim.

KAPITTEL 1

Elspeth

Urbana, Illinois, USA,

5. mars 1912

Kjære fru Dunn,

Jeg håper De ikke synes det er freidig av meg, men jeg ville gjerne skrive til Dem og uttrykke min begeistring for Deres bok Fra et ørnerede. Det skal innrømmes at jeg ikke har for vane å lese dikt. Jeg er nok oftere å se med en fillete utgave av Huck Finn eller andre historier om flukt og fare. Men et eller annet i diktene Deres berørte meg mer enn noe har gjort på år og dag.

Jeg ligger på sykehus for tiden, og Deres lille bok har vært til større trøst enn pleierskene. Særlig hun med samme slags bart som min onkel Phil. Hun har for øvrig også berørt meg mer enn noe har gjort på år og dag, skjønt på en langt mindre spennende måte. Vanligvis maser jeg på legene om at de må slippe meg ut herfra, så jeg kan fortsette med rampestrekene mine. Så sent som i forrige uke malte jeg dekanens hest blå, og jeg hadde håpet å gjøre det samme med terrieren hans. Men med Deres bok for hånden har jeg ingenting imot å bli her, så lenge jeg får oransje fruktgelé til dessert.

De fleste av diktene Deres handler om å overvinne livets redsler og komme seg opp på neste topp. Som De antakelig kan gjette Dem til, er det ikke mye som får meg til å skjelve av skrekk (med unntak av den behårete pleiersken og hennes standhaftige termometer). Men å skrive brev, uoppfordret, til en utgitt forfatter som Dem – det må være det dristigste jeg noensinne har begitt meg ut på.

Jeg sender brevet til Deres forlegger i London og krysser fingrene for at det finner veien til Dem. Og om jeg på noe vis kan gjøre gjengjeld for Deres inspirerende poesi – ved å male en hest, for eksempel – så er det bare å si fra.

Med stor beundring,

David Graham

Isle of Skye,

25. mars 1912

Kjære herr Graham,

De skulle sett oppstandelsen på det lille postkontoret vårt. Alle stimlet sammen for å se meg lese mitt aller første brev fra en «fan», som dere amerikanere ville ha sagt. Jeg tror ikke de stakkars sjelene trodde noen utenfor denne øya hadde sett diktene mine. Jeg vet ikke hva de syntes var mest spennende – at noen faktisk hadde lest en av bøkene mine, eller at denne «noen» var amerikaner. Dere er da alle fredløse og cowboyer, er dere ikke?

Selv må jeg innrømme at det overrasker meg en smule at mine beskjedne små arbeider har fløyet helt til Amerika. Fra et ørnerede er en av mine sist utkomne bøker, og jeg trodde ikke den hadde rukket å sveve over havet ennå. Hvordan De enn har fått tak i den, gleder det meg at jeg ikke er den eneste som har lest den hersens trykksaken.

Takknemlig hilsen

Elspeth Dunn

Urbana, Illinois, USA,

10. april 1912

Kjære frøken Dunn,

Jeg vet ikke hva som var mest svimlende – å få vite at Fra et ørnerede er en av Deres «sist utkomne bøker» eller i det hele tatt å få svar fra slik en aktet poet. De er jo helt sikkert travelt opptatt med å telle verseføtter eller lage en liste over gnistrende synonymer (funklende, tindrende, blendende synonymer). Selv tilbringer jeg dagene med å rane banker sammen med James-banden og de andre fredløse og cowboyene.

Jeg fikk tilsendt boken Deres av en venn av meg som bor i Oxford. Til min store overraskelse og skuffelse later det ikke til at noen av bøkene Deres er å oppdrive her i USA. Selv en grundig gransking av Universitetsbiblioteket ga ingen resultater. Nå som jeg vet at De har andre bøker på lur i bokhandlene, blir jeg pent nødt til å be min venn sende flere.

Det var med stor forbløffelse jeg leste at brevet fra meg er det første «fanbrevet» De har fått. Jeg var sikker på at det bare ville bli ett i mengden, hvilket er grunnen til at jeg anstrengte meg slik for å skrive fascinerende og vittig. Kanskje andre lesere ikke har vært så djerve (eller muligens så impulsive?) som meg.

Beste hilsen

David Graham

P.S. Hvor i all verden er Isle of Skye?

Isle of Skye,

1. mai 1912

Herr Graham,

Vet De ikke hvor min skjønne øy befinner seg? Det er det verste jeg har hørt! Det ville vært som om jeg sa at jeg aldri hadde hørt om Urbana, Illinois. Øya ligger like utenfor nordvestkysten av Skottland. Et vilt, hedensk, grønt landskap, så vakkert at jeg aldri kunne ha forestilt meg å være noe annet sted. Jeg har lagt ved en tegning av Peinchorran, hvor jeg bor, og det lille huset mitt ligger skjult mellom fjellene omkring innsjøen. De skal vite at for å kunne tegne dette til Dem, måtte jeg legge ut på tur rundt sjøen, gå oppover sauetråkket i fjellet på motsatt side og finne en gressflekk som ikke var dekket av røsslyng eller saueekskreter. Jeg forventer at De gjør tilsvarende anstrengelser og sender meg en tegning av Urbana, Illinois.

Foreleser De i Urbana? Studerer? Jeg er redd jeg ikke vet hva amerikanere foretar seg på universitetet.

Elspeth Dunn

P.S. Forresten så er det «fru Dunn».

Urbana, Illinois, USA,

17. juni 1912

Kjære fru Dunn (beklager min formodning!),

Så De tegner i tillegg til å skrive så praktfull poesi? Tegningen De sendte, er fantastisk. Er det noe De ikke er flink til?

Siden mine tegneferdigheter er lik null, sender jeg et par billedpostkort i stedet. Det ene er av auditoriet på universitetet, det andre av tårnet på bibliotekbygningen. Ikke så verst, hva? Illinois er antakelig så forskjellig fra Isle of Skye som noe sted kan være. Ikke et fjell i sikte. Så fort jeg forlater universitetsområdet, er det bare maisåkre så langt øyet rekker.

Jeg gjør vel det enhver amerikansk collegestudent gjør: leser, spiser for mye pai, plager dekanen og hesten hans. Jeg er i ferd med å avslutte studiene i naturfag. Min far ønsker at jeg skal begynne på medisin og bli en del av hans praksis en dag. Jeg er ikke like sikker på min fremtid som han later til å være. Foreløpig forsøker jeg bare å komme meg gjennom siste år på universitetet med vettet i behold!

David Graham

Isle of Skye,

11. juli 1912

Herr Graham,

«Er det noe De ikke er flink til?» spør De. Tja, jeg kan ikke danse. Eller garve skinn. Eller lage tønner og skyte med harpun. Og jeg er ikke spesielt flink til å lage mat. Her om dagen greide jeg jammen meg å brenne suppen! Men jeg er ikke så verst til å synge, kan skyte med gevær og spille kornett (det kan vel alle?), og så er jeg litt av en amatørgeolog. Og selv om jeg ikke kunne ha tilberedt en anstendig lammestek om det så sto om livet, så lager jeg en vidunderlig Christmas pudding.

De får unnskylde at jeg spør så direkte, men hvorfor vie all Deres tid (og vett) til et fag De ikke brenner for i dypet av Deres sjel? Hvis jeg hadde hatt mulighet til å gå på universitetet, ville jeg ikke ha brukt et eneste øyeblikk på noe som ikke interesserte meg.

Jeg liker tanken på at jeg ville ha tilbrakt tiden på universitetet med å lese poesi, ettersom det ikke finnes bedre tidsfordriv enn det, men etter at jeg i så mange år har utgitt meg for å være en «virkelig poet», er det nok ikke stort en professor kunne ha lært meg nå.

Nei, selv om det høres upassende ut for en dame, så ville jeg ha studert geologi. Min storebror Finlay er stadig ute ved havet og tar med steiner til meg som er blankslipte av vannet. Jeg kan ikke la være å undres hvor de kom fra, og hvordan de ble skylt opp på land ved de Ytre Hebridene.

Så, nå har jeg betrodd Dem mitt innerste ønske! Jeg blir nok nødt til å ta Deres førstefødte barn i bytte. Skjønt jeg kan vel nøye meg med en av Deres hemmeligheter. Hvis De ikke studerte naturfag, hva ville De ha studert i stedet? Hva ville De aller helst ha gjort her i livet?

Elspeth

Urbana, Illinois, USA,

12. august 1912

Kjære Rumleskaft,

Hvis De lærer meg å spille kornett, skal jeg lære Dem å danse!

Jeg synes overhodet ikke geologi er upassende for en dame. Hvorfor har De aldri reist fra øya for å studere? Hadde jeg bodd i et mer geologisk interessant område enn midtre Illinois, ville jeg kanskje ha vurdert et lignende felt. Min drøm var alltid å studere amerikansk litteratur – Twain, Irving og slikt – men min far nektet å betale for at jeg skulle bruke fire år på å «lese eventyr».

Men hva ville jeg aller helst ha gjort? Det er et enkelt spørsmål, men svaret er jeg nok ikke villig til å erkjenne. Jeg er redd De blir nødt til å ta min førstefødte likevel.

David

Isle of Skye,

1. september 1912

Herr Graham,

Nå har De virkelig vakt min nysgjerrighet! Hva var det De alltid lengtet etter å bli som liten pjokk? Sjøkaptein? Sirkusakrobat? Omreisende parfymeselger? De blir pent nødt til å fortelle det, ellers vil jeg spekulere i vilden sky. Jeg er tross alt poet, og jeg lever blant mennesker som tror på alver og gjenferd. Jeg har en temmelig velutviklet fantasi.

De spurte hvorfor jeg ikke hadde reist fra øya for å gå på universitetet, og her må jeg komme med en tilståelse. Ja, dette er nokså pinlig, bare så De vet det.

La meg ta et dypt åndedrag.

Jeg har aldri vært borte fra Skye. I hele mitt liv. Det er sant! Årsaken er … ja, jeg er redd båter. Jeg kan ikke svømme og våger ikke engang å trå vannet for å lære det. Nå ler De sikkert så De holder på å falle av skrivebordstolen. Et menneske som bor på en øy, livende redd for vann? Men slik er det. Ikke engang fristelsen til å gå på universitetet kunne få meg til å sette mine ben i en båt. Å jo, jeg forsøkte. Jeg forsøkte virkelig! Jeg hadde faktisk planlagt å ta stipendeksamen. Kofferten var pakket og alt. Finlay og jeg skulle gjøre et forsøk sammen. Men da jeg tok den fergen nærmere i øyesyn … huff, den så simpelthen ikke sjødyktig ut. Jeg får det ikke til å stemme at båter flyter på vannet. Uendelige mengder whisky kunne ikke ha lokket meg om bord.

Så! Nå har jeg fortalt Dem to av hemmelighetene mine. De vet om min latterlige drøm om å studere geologi og min enda latterligere redsel for havet og båter. Nå kan De sannelig føle Dem trygg nok til å betro meg Deres hemmelighet. De kan faktisk stole på meg, om ikke annet så fordi jeg ikke har noen (bortsett fra sauene) å røpe den til.

Elspeth

P.S. Hold opp med å kalle meg «fru Dunn», er du snill.

KAPITTEL 2

Margaret

The Borders,

tirsdag 4. juni 1940

Kjæreste mor,

Da var enda en skokk avlevert! Jeg sverger, mor, det kan ikke være et eneste barn tilbake i hele Edinburgh, så mange som vi har evakuert ut på landet og vekk fra bombene. Disse tre var bedre enn de fleste, de kunne i alle fall snyte seg selv sånn noenlunde.

Jeg må få denne gruppen vel i hus, og så lovet jeg fru Sunderland å ta en liten tur innom ungeflokken hennes i Peebles. Har det kommet noe brev fra Paul?

Kyss og klem,

Margaret

Edinburgh,

8. juni 1940

Margaret,

Du kommer til å slite deg ut, Margaret, du hadde jo nettopp kommet tilbake fra Aberdeenshire! De fleste jenter holder seg på ett sted, legger på bandasjer, bygger krigsskip eller hva det nå er unge kvinner gjør nå for tiden. Men du trasker opp og ned på den skotske landsbygda som var du Rottefangeren, med alle de fattige barna løpende etter deg. Er de klar over at du ikke vet opp ned på et kompass? Og at det ikke er lenge siden du selv lærte å snyte deg sånn noenlunde?

Men, nei, kjære deg, ikke noe brev fra Paul. Du må ikke miste troen. Er det én ting du kan vente deg fra den gutten, så er det et brev. Og deretter hundre til.

Pass på deg selv,

din mor

The Borders, fremdeles

onsdag 12. juni 1940

Kjære mor,

Hvis bestevennen min kan fly rundt i Europa med RAF, hvorfor skulle ikke jeg kunne fly rundt i Skottland?

Men du har altså ikke hørt fra ham? Alle sier at RAF ikke var i Dunkerque, men Paul sa «jeg kommer snart tilbake,» og siden har han ikke skrevet. Hvor skulle han ellers ha dratt? Enten har han sluppet opp for frimerker, eller så har han ikke kommet tilbake fra Frankrike.

Men jeg forsøker virkelig å ikke bekymre meg. De små sutrer nok som det er, langt borte fra mødrene sine. Jeg vil ikke skake dem enda mer opp.

Jeg setter kursen mot Peebles i morgen tidlig og drar videre til Edinburgh derfra. Sørg for at te og kaker fra Mackie’s bakeri venter på meg! Ellers kan det hende jeg blir sittende på toget til jeg er i Inverness …

Kyss og klem,

Margaret

Edinburgh,

15. juni 1940

Margaret,

Hadde jeg visst at det som skulle til for å lokke deg hjem, var et fat med kaker fra Mackie’s, ville jeg ha forsøkt det for lenge siden, sukkerrasjonering eller ei!

Fremdeles ingenting fra Paul. Men du kan ikke stole på postgangen i krigstid. Jeg kan ikke huske at du bekymret deg slik for ham før. Er han ikke bare en brevvenn?

Mor

Peebles,

mandag 17. juni 1940

Mor,

Ja, jeg er fremdeles her i Peebles. Togene er en eneste røre, og en meget iherdig Annie Sunderland har forsøkt å overtale meg til å putte henne i kofferten og ta henne med til Edinburgh. Når jeg truer med å lime føttene hennes fast til gulvet, trygler hun om bare én historie til. Du vet jo hvordan hun er, med de store, brune øynene sine. Hvordan kan jeg stå imot? Selvsagt savner hun mammaen sin, men Annie og guttene bor hos en helt vidunderlig familie. Jeg kan avlegge en god rapport til fru Sunderland.

Jeg bør vel fortelle deg at Paul kanskje er litt mer enn en brevvenn. I alle fall mener han det selv. Han innbiller seg at han er forelsket i meg. Jeg synes det er helt latterlig, og jeg har sagt det til ham. Vi er bare venner. Bestevenner, endatil. Vi pleide jo alltid å dra på fotturer og klatreturer og dele en sandwich etterpå. Men forelsket? Jeg har ikke sagt noe om det, for jeg var sikker på at du ville begynne å le. Det er latterlig av ham, er det ikke?

Jeg er nok hjemme i morgen eller i overmorgen, om jeg så blir nødt til å gå hele veien fra Peebles. Fremad marsj!

Kyss og klem,

Margaret

POST OFFICE TELEGRAPHS

18.06.40 PLYMOUTH

MARGARET DUNN, EDINBURGH

MAISIE INGEN FARE ER I SIKKERHET=

KORT PERM I PLYMOUTH=

TENKER PÅ DEG=

PAUL+

Mor!

Han har skrevet!

Jeg så telegrammet der det sto oppstilt på bordet, og jeg kunne ikke vente til du kom hjem fra kirken. Jeg var redd jeg ikke skulle rekke toget sørover. Jeg pakket inn alle kakene og tok dem med. Han kommer til å bli så glad for dem. Jeg håper det var i orden.

Kofferten min og jeg drar rett tilbake til Waverley Station. Jeg skriver når jeg er fremme.

Han har skrevet.

Margaret

Edinburgh,

18. juni 1940

Å, Margaret, min Margaret,

Jeg vet at jeg aldri kan sende dette brevet, det havner i kaminen så fort jeg setter ord på papiret. Om du bare visste hvordan det skjærer meg i hjertet å lese beskjeden du la igjen på bordet, mellom smulene på det tomme kakefatet. Om du bare visste hvordan det kjennes å løpe etter noen en bitte liten stund, hvordan verden stanser – bare et øyeblikk, mens du holder ham i armene dine – for så å starte opp igjen, så raskt at det svimler for deg og du faller. Om du bare visste hvordan hvert gjensyn smerter mer enn hundre avskjeder. Om du bare visste.

Men det gjør du ikke. Jeg har aldri fortalt deg det. Du har ingen hemmeligheter for meg, men jeg har bestandig holdt en del av meg selv lukket og låst. En del av meg som begynte å krafse på veggen den dagen denne andre krigen startet, og som i dag, da du løp av sted for å møte din soldat, begynte å ule for å slippe ut.

Jeg skulle ha fortalt deg det, skulle ha lært deg å stålsette ditt hjerte. Lært deg at et brev ikke alltid bare er et brev. Ord på et ark kan få sjelen til å flomme over. Om du bare visste.

Mor