Originaltittel: Le soleil des Scorta

© Actes Sud, 2004

© Bazar Forlag AS, 2014
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Hanne Herrman

Omslagsdesign: Bazar Forlag

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 9788280876522

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Til Elio

Litt av denne jordens sol

renner i dine årer,

måtte den lyse i blikket ditt.

Camminiamo una sera sul fianco di un colle,

In silenzio. Nell’ombra del tarde crepuscolo

Mio cugino è un gigante vestito di bianco

Che si muove pacato, abbronzato nel volto,

Taciturno. Tacere è la nostra virtù.

Qualche nostro antenato dev’essere stato ben solo

– un grand’uomo tra idioti o un povero folle –

per insegnare ai suoi tanto silenzio.

Vi gikk en kveld langs en åsrygg,

i stillhet. I skyggen av den voksende skumringen.

Min fetter er en gigant kledd i hvitt,

som går med rolige skritt, det brunbarkede ansiktet

er lukket. Tausheten er vår styrke.

En av våre forfedre må ha vært mye for seg selv

– en storvokst mann omgitt av idioter

eller en ulykkelig galning –

for å lære sine egne om en så stor stillhet.

Cesare Pavese «I mare del Sud» i Lavorare stanca,

oversatt fra fransk og italiensk av Hanne Herrman

I

Skjebnens solvarme

steiner

Det var som om jorden holdt på å revne under varmen fra solen. Ikke et vindpust beveget oliventrærne. Ingenting rørte seg. Duften fra åsene hadde oppløst seg. Steinen skalv av hete. Med en majestets autoritet lå augustmåned knugende over fjellmassivet i Gargano¹ . Det var umulig å forestille seg at det noen gang hadde regnet på denne jorden. At vannet hadde overrislet markene og vannet oliventrærne. Umulig å forestille seg at dyreliv eller planteliv – under denne nådeløse solen – kunne finne noe å livnære seg på. Klokken var to om ettermiddagen, og jorden var dømt til å brenne.

Et esel beveget seg sakte fremover langs en støvete landevei. Resignert fulgte det hver kurve i veien. Ingenting kunne ta knekken på dyrets stahet. Selv ikke den brennhete luften det pustet inn. Eller de spisse småsteinene som laget sår i hovene. Det fortsatte fremover. Og rytteren lignet en skygge dømt til en forgangen straff. Mannen rørte seg ikke. Utslått av heten. Han lot eselet ta ansvaret for å føre dem begge til veis ende. Og eselet påtok seg oppgaven med en taus besluttsomhet som trosset dagen. Langsomt, meter for meter uten noen gang å orke å øke farten, fortærte eselet kilometerne. Og mellom tennene mumlet rytteren ord som oppløste seg i varmen. «Ingenting skal få ta knekken på meg … Om så solen tar livet av alle firfislene oppe i åsene, skal jeg holde ut. Jeg har ventet altfor lenge … Om så jorden uler og håret tar fyr, jeg er på vei, og jeg skal gå veien helt til ende.»

Slik gikk timene, det var som i en smelteovn der alle fargene utslettes. Endelig, etter en sving, hadde de havet i sikte. «Her er vi ved verdens ende,» tenkte mannen. «Dette øyeblikket har jeg drømt om i femten år.»

Der lå havet. Som en urørlig vannpytt ute av stand til annet enn å reflektere solens skinnende styrke. Landeveien førte ikke forbi noen landsby, krysset ingen annen vei, men strakte seg stadig videre inn i landskapet. Tilsynekomsten av det urørlige havet som lyste av hete, ga en inntrykk av at veien ikke førte noe steds hen. Men eselet fortsatte. Hvis herren krevde det, var eselet rede til å gå like ut i havet med de samme langsomme og besluttsomme skrittene. Rytteren beveget seg ikke. Et anfall av svimmelhet var kommet over ham. Kanskje hadde han tatt feil. Så langt øyet kunne se, var det ikke annet enn et virvar av åsrygger og hav. «Jeg har tatt feil av veien,» tenkte han. «Jeg burde se landsbyen nå. Med mindre den har flyttet på seg. Ja visst, den må ha kjent på seg at jeg var på vei, og har flyttet seg helt ned til havet for at jeg ikke skal nå frem til den. Men jeg gir meg ikke om jeg så må kaste meg ut i bølgene. Helt frem. Jeg kommer. Og jeg vil ha min hevn.»

Eselet nådde toppen av det som så ut til å være den siste åsen i verden. Det var da de fikk øye på Montepuccio. Mannen smilte. I hele sin utstrekning lå landsbyen for øynene hans. En liten, hvit landsby med hus trykket inntil hverandre i en bratt skrent med utsikt over havets dype ro. Dette menneskelige nærværet i et så øde landskap måtte virke latterlig på eselet, men det lo ikke, det bare fortsatte fremover.

Da han nådde de første husene i landsbyen, mumlet mannen: «Hvis en eneste av dem er der og hindrer meg i å passere, knuser jeg ham med nevene.» Nøye gransket han hvert gatehjørne. Men falt fort til ro. Han hadde valgt riktig tidspunkt. På denne tiden av ettermiddagen var landsbyen som død. Gatene var tomme. Skoddene slått for. Selv hundene var forduftet. Det var siesta, og selv ikke et jordskjelv ville fått noen til å driste seg ut. Det gikk et sagn i landsbyen om en mann som en dag kom litt for sent tilbake fra jordene og krysset byens torg på dette tidspunktet. Innen han nådde skyggene fra husene på den andre siden, var han blitt vanvittig av solen. Som om solstrålene hadde brent seg inn i hodeskallen. Alle i Montepuccio trodde på denne historien. Torget var lite, men å forsøke å krysse det på denne tiden var å dømme seg selv til døden.

Eselet og rytteren beveget seg langsomt oppover det som i 1875 fortsatt var via Nuova– og som senere skulle bli corso Garibaldi. Rytteren visste helt klart hvor han skulle. Ingen så ham. Selv ingen av de magre kattene som vrimlet rundt blant søppelet i rennesteinene, møtte han. Han gjorde ingen forsøk på å la eselet gå i skyggen, eller sette seg på en benk. Han fortsatte. Og hans hardnakkethet var skremmende.

«Ingenting har endret seg her,» mumlet han. «De samme møkkete gatene. De samme lurvete husfasadene.»

Det var i dette øyeblikket at fader Zampanelli fikk øye på ham. Montepuccios prest, som av alle ble kalt don Giorgio, hadde glemt bønneboken ute på den lille jordlappen som grenset til kirken og som han brukte til kjøkkenhage. I morges hadde han arbeidet der et par timers tid, og tanken hadde nettopp falt ham inn at det var der, på trestolen, ved verktøyboden han hadde lagt boken. Han var gått ut slik som man går ut i storm, med sammenkrøpet kropp og mysende øyne mens han lovet seg selv at han skulle skynde seg alt han kunne for ikke å utsette den skrøpelige kroppen altfor lenge for solen som kunne gjøre ham gal. Det var da han så eselet og rytteren som dro forbi langs via Nuova. Don Giorgio stanset opp et øyeblikk, og instinktivt gjorde han korsets tegn. Deretter snudde han seg og søkte beskyttelse for solen bak de tunge tredørene som førte inn til kirken. Det mest forbausende var ikke at han ikke tenkte på å slå alarm, eller rope til den ukjente for å få vite hvem han var og hva han ville (det var sjelden det kom reisende, og don Giorgio var på fornavn med alle innbyggerne), men at han ikke tenkte mer på det da han var kommet tilbake til cellen. Han la seg og slumret inn i en drømmeløs søvn typisk for sommersiestaene. Han hadde korset seg foran denne rytteren som for å utslette en visjon. Don Giorgio hadde ikke gjenkjent Luciano Mascalzone. Hvordan skulle han ha gjort det? Det var ingenting igjen av den mannen han hadde vært. Han var i førtiårsalderen, men kinnene var innfalne som på en olding.

Luciano Mascalzone ruslet nedover de trange gatene i den gamle landsbyen hvor alle sov. «Det har tatt tid, men jeg er kommet tilbake. Jeg er her. Fordi dere sover, vet dere det ikke. Jeg går langs husfasadene deres, under vinduene deres. Dere aner ingenting. Jeg er her, og jeg er kommet for å hente det dere skylder meg.» Han ruslet av sted inntil eselet stanset opp. Plutselig. Som om det gamle dyret alltid hadde visst at det var hit hun skulle gå. At det var her hennes kamp mot solens brennende hete tok slutt. Hun bråstanset foran et hus som tilhørte familien Biscotti, og rørte seg ikke mer. Mannen hoppet ned på bakken med en forbausende spenstighet og banket på døren. «Her er jeg igjen,» tenkte han. «Femten år er gått.» Det gikk en uendelighet av tid. Luciano hadde tenkt å banke for andre gang idet døren forsiktig ble åpnet. Foran ham sto en kvinne i førtiårene. I nattkjole. Uten å si noe så hun lenge på ham. Ansiktet var uttrykksløst. Blottet for angst, glede eller overraskelse. Hun så ham inn i øynene som for å ta mål av det som skulle hende. Luciano rørte seg ikke. Det var som om han ventet på et tegn fra kvinnen, en bevegelse, et hevet øyenbryn. Han ventet. Han ventet, og kroppen spente seg. «Hvis hun gjør antydning til å lukke døren,» tenkte han, «om hun gjør det minste forsøk på å trekke seg tilbake, så springer jeg frem, sprenger døren og voldtar henne.» Han slukte henne med øynene, på jakt etter det minste tegn som kunne bryte denne tause tilstanden. «Hun er enda vakrere enn jeg hadde forestilt meg. Jeg vil ikke dø forgjeves i dag.» Han kunne fornemme kroppen under nattkjolen, og det fikk en voldsom sult til å vokse frem i ham. Hun sa ingenting. Hun lot fortiden stige opp til erindringens overflate. Hun hadde gjenkjent mannen som sto foran henne. Hans nærvær her, på dørterskelen, var en gåte hun ikke engang forsøkte å gjette svaret på. Hun lot ganske enkelt fortiden innta henne på ny. Luciano Mascalzone. Visst var det ham. Femten år senere. Hun betraktet ham uten hat og uten kjærlighet. Hun så på ham slik man ser skjebnen i øynene. Hun tilhørte ham allerede. Det var ingen grunn til å kjempe. Hun tilhørte ham. Ettersom han var kommet tilbake etter femten år og banket på døren hennes, spilte det ingen rolle hva han ville spørre henne om, hun ville gi ham det. Hun samtykket, her på dørterskelen; hun samtykket i alt.

For å bryte stillheten og ubevegeligheten som omga dem, slapp hun dørhåndtaket. Den enkle handlingen var nok til at Luciano kom ut av den avventende tilstanden. Nå kunne han lese i ansiktet hennes at hun var til stede, at hun ikke var redd, at han kunne gjøre med henne som han begjærte. Med forsiktige skritt gikk han inn, som om han ikke ville at kroppslukten skulle smitte over og blande seg med luften rundt ham.

En støvete og skitten mann kom inn i Biscottis hus, på den tiden av dagen da firfislene drømmer at de er fisker, og steinene ikke finner noe å si.

Luciano kom inn til familien Biscotti. Det ville komme til å koste ham livet. Han visste det. Han visste at når han forlot huset, ville det igjen være folk i gatene, livet ville være i gang igjen med sine lover og sine kamper, og han måtte betale. Han visste de ville gjenkjenne ham. Og at de ville drepe ham. Å komme tilbake hit, til denne landsbyen, og gå inn i dette huset, det var det samme som å be om å få dø. Han hadde tenkt over alt dette. Han hadde valgt å komme på dette kvelende varme tidspunktet da selv kattene er blindet av solen, for han visste at hadde ikke gatene vært tomme, ville han ikke engang nådd frem til torget. Han visste alt dette, og vissheten om at det ville koste ham livet, fikk ham ikke til å skjelve. Han gikk inn i huset.

Det tok tid før øynene vennet seg til halvmørket. Hun snudde ryggen til ham. Han fulgte etter henne i en lang gang som virket uendelig. Så kom de frem til et lite værelse. Alt var stille. De kjølige veggene var som et kjærtegn for ham. Så tok han henne i armene. Hun sa ingenting. Han kledde av henne. Da han så henne naken, på denne måten, foran seg, glapp det ut av ham nesten lydløst: «Filomena …» Hun skalv over hele kroppen. Det la han ikke merke til. Han var overlykkelig. Han gjorde det han hadde sverget for seg selv å gjøre. Han levde denne scenen slik han tusenvis av ganger hadde tenkt seg den. Femten år i fengsel uten å tenke på annet enn dette. Han hadde alltid tenkt at idet han tok klærne av denne kvinnen, ville en større nytelse enn den sanselige gripe ham. Hevnens nytelse. Men han hadde tatt feil. Det fantes ingen hevn. Bare to tunge bryster som lå i håndflatene. Bare lukten av denne kvinnen som omga ham fullstendig, bedøvende og varm. Så sterkt hadde han lengtet etter dette øyeblikket at han lot seg synke ned i det, han fortapte seg i det, glemte resten av verden, glemte solen, hevnen og landsbyens skulende blikk.

Da han tok henne på det svale sengetøyet i den store sengen, sukket hun som en jomfru, med et smil om leppene, i forbauselse og vellyst, og overga seg uten motstand.