Originaltittel: Das Lied der Maori

© 2008, Bastei Lübbe AG, Köln

© 2014, Bazar Forlag AS
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Ute Neumann

Omslagsdesign: Ediciones B

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 978-82-8087-667-6

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

SARAH LARK er født i 1958 og har jobbet som guide i mange år. Hun oppdaget sin kjærlighet til New Zealand i ung alder og har siden følt en sterk tiltrekning til det spektakulære landskapet. Hennes fascinerende New Zealand-romaner har lenge ligget på bestselgerlistene. Bak forfatternavnet Sarah Lark skjuler det seg en fremgangsrik, tysk forfatter som for tiden er bosatt i Spania mens hun jobber med sin neste roman. Hun har også utgitt underholdende middelalderromaner under pseudonymet Ricarda Jordan.

Arvingen

Queenstown, Canterbury Plains

1893

1

«Er De Mrs. O’Keefe?»

William Martyn så forbløffet på den rødhårede, spedlemmede jenta som tok imot ham i resepsjonen på pensjonatet. Karene i gullgraverleiren hadde sagt at Helen O’Keefe var en eldre dame, en slags kvinnelig drage som var begynt å sprute ild etter hvert som hun ble eldre. På Miss Helens pensjonat hersket det et strengt regime, sa de. Røyking var forbudt, drikking likeså, for ikke å snakke om å ta med seg gjester av motsatt kjønn opp på rommet, om man da ikke hadde en vigselsattest å vise frem. Ut fra gullgravernes beskrivelser så William for seg et fengsel, snarere enn et pensjonat. I det minste fantes det verken lopper eller veggedyr i Miss Helens etablissement, men til gjengjeld et badehus.

Det var dette som til slutt hadde fått William til å gi blaffen i advarslene fra sine kjenninger. Etter tre dager på den nedlagte sauefarmen som gullgraverne hadde sikret seg som krypinn, var han villig til å utsette seg for hva som helst, bare han slapp unna utøyet. Han våget til og med å ta sjansen på «dragen» Helen O’Keefe.

Men skapningen som møtte ham i resepsjonen, var på ingen måte en drage, men en ualminnelig pen, grønnøyd jente med et ansikt rammet inn av viltre, gyllenrøde krøller. Det var det mest oppløftende synet William hadde hatt siden han var gått i land i den newzealandske byen Dunedin for flere uker siden. Humøret hans hadde vært på bunn lenge, men nå steg det betraktelig.

Jenta lo.

«Nei, jeg er Elaine O’Keefe. Helen er bestemoren min.»

William smilte. Han visste at smilet hans gjorde inntrykk. I Irland hadde jentenes ansikter pleid å lyse opp når de fikk se det spøkefulle glimtet i de blå øynene hans.

«Det var nesten litt synd. Jeg fikk nemlig en utmerket forretningsidé: ’Vann fra Queenstown – oppdag ungdomskilden, De også!’»

Elaine fniste. Ansiktet hennes var smalt, med en liten, kanskje litt vel spiss nese med utallige fregner.

«De burde slå Dem i hop med faren min. Han lirer slike ordspråk av seg til stadighet: ’Når spaden er god, er allting godt. Gullgravere, kjøp utstyret deres på O’Kay Warehouse!’»

«Jeg skal tenke på det», lovte William og innprentet seg faktisk navnet. «Hva blir det til? Har De et rom til meg?»

Jenta nølte. «Så De er gullgraver? Vel … vi har noen ledige rom, men de koster en del. De fleste gullgraverne har ikke råd til å ta inn her …»

«Syns De jeg ser ut som jeg ikke har råd?» spurte William med tilgjort streng stemme. Samtidig rynket han pannen under den tykke, lyse luggen.

Elaine gransket ham usjenert. Ved første blikk så han ut omtrent som de andre gullgraverne hun møtte til daglig i Queenstown. Han virket litt skitten og ustelt og var kledd i oljehyre, blå dongeribukser og solide støvler. Men når hun så nærmere etter, oppdaget kjøpmannsdatteren Elaine at alt på ham var av god kvalitet: En dyr skinnjakke stakk frem fra under den åpne regnfrakken, overtrekksbuksene var av skinn, støvlene var av førsteklasses lær, og hattebåndet på den brede stetsonen var flettet av hestehår. Antrekket måtte ha kostet en liten formue. Også salveskene, som han bar nonchalant over skulderen før han satte dem fra seg på gulvet, virket både forseggjorte og solide.

Slikt var på ingen måte typisk for lykkejegerne som kom til Queenstown for å lete etter gull i elvene og i fjellet, for bare et fåtall av dem ble rike. Det store flertallet forlot byen før eller siden, like fattige og loslitte som de var kommet. Det skyldtes også at de som regel ikke sparte det lille som skjerpet kastet av seg, men straks sløste bort pengene i Queenstown. De eneste som virkelig hadde tjent gode penger, var nybyggerne som hadde slått seg ned i byen for å drive forretning. Elaines foreldre tilhørte denne gruppen, akkurat som Miss Helen med pensjonatet sitt, Stuart Peters med smien sin og leiestallen, Ethan med post- og telegrafkontoret – og ikke minst innehaversken av den utskjelte, men populære puben på Main Street der gledespikene hadde sine rom i andre etasje – et etablissement som var kjent under navnet Daphne’s Hotel.

William besvarte Elaines vurderende blikk med et litt spotsk glis. Elaine så inn i et gutteaktig ansikt som fikk smilehull når munnen fortrakk seg til et flir. Og så var han nybarbert! Det var høyst uvanlig, det også. De fleste gullgraverne fant i høyden frem barberkniven i helgene, når det var dans på Daphnes pub.

Elaine bestemte seg for å erte nykommeren litt og om mulig få ham til å tø opp enda litt mer. «Det lukter i hvert fall mindre stramt av Dem enn det som er vanlig.»

William smilte. «Så langt har det da også vært mulig å ta et gratis bad i innsjøen. Men snart er det slutt, har folk fortalt meg. Nå blir det kaldt. Dessuten kan det virke som om gullet liker kroppslukt. De som vasker seg minst, er de som fisker flest gullklumper opp av elva.»

Elaine måtte le. «De bør nok ikke ta dem som Deres forbilde, ellers får De problemer med farmor. Her, hvis De vil være så vennlig å fylle ut dette …» Hun rakte ham et registreringsskjema og prøvde ikke å speide så altfor nysgjerrig over disken. Hun smugleste diskré mens William fylte rubrikkene med sin energiske håndskrift. Det var uvanlig, det også: De færreste gullgravere var særlig skriveføre.

William Martyn … Elaines hjerte slo raskere da hun leste navnet hans. Det var et pent navn.

«Hva skal jeg skrive her?» spurte William og pekte på rubrikken der han skulle angi sin bostedsadresse. «Jeg har nettopp kommet. Dette er min første adresse i New Zealand.»

Nå greide ikke Elaine lenger å skjule sin interesse. «Er det sant? Men hvor kommer De fra? Nei, forresten. La meg gjette. Det pleier moren min å gjøre med nye gjester. Det går an å høre på aksenten hvor folk kommer fra …»

Med de fleste innvandrerne var det en smal sak, skjønt det hendte selvsagt at man tok feil. I Elaines ører lød svensk, nederlandsk og tysk aksent nesten helt likt. Men irer og skotter greide hun som regel å høre forskjell på, og folk fra London var spesielt lette å kjenne igjen. Eksperter var faktisk i stand til å si nøyaktig hvilken bydel London-boerne kom fra. Men William var det vanskelig å vurdere. Han hørtes ut som en engelskmann, men målet hans virket bløtere, vokalene var litt mer langtrukne.

«De er fra Wales», gjettet Elaine på måfå. Mormoren hennes, Gwyneira McKenzie-Warden, var walisisk, og Williams dialekt minnet litt om hennes. Skjønt Gwyneira snakket ikke særlig bredt, for faren nedstammet fra landadelen, og Gwyneiras guvernanter hadde alltid lagt vekt på en aksentfri uttale.

William ristet på hodet, men uten å smile, slik Elaine hadde håpet på. «Hva får Dem til å tro noe slikt?» spurte han. «Jeg er ire, fra Connemara County.»

Elaine rødmet. Det ville hun aldri ha gjettet, enda så mange irer det var blant gullgraverne. Men de fleste snakket en nokså simpel dialekt, mens Williams uttale var temmelig dannet.

Som for å understreke sin herkomst, førte han opp sin siste adresse med store bokstaver: Martyn’s Manor, Connemara.

Det hørtes ikke ut som noe småbruk, snarere dreide det seg vel om et herskapelig gods …

«Da skal jeg vise Dem rommet», sa Elaine. Egentlig var det ikke meningen at hun skulle følge gjestene selv, særlig ikke de mannlige. Farmor Helen hadde formant henne til alltid å tilkalle pikkoloen eller en av pikene. Men for en mann som William Martyn gjorde Elaine gladelig et unntak. Hun kom frem fra bak disken og passet på at holdningen hennes var nettopp så rakrygget som bestemoren hadde lært henne at det sømmet seg for en dame: Hodet høyt hevet med naturlig ynde, og skuldrene bakover. Og så gjaldt det for all del å unngå den pirrende, vuggende gangen som jentene til Daphne var så glade i å demonstrere.

Elaine håpet at det svulmende brystet og den påfallende smale midjen, som hun nylig hadde begynt å snøre, skulle komme til sin rett. Egentlig hatet hun å gå med korsett. Men hvis det kunne få denne mannen til å få øynene opp for henne …

William fulgte etter henne og var glad hun ikke kunne se ham. Han greide knapt å beherske seg og glodde begjærlig på den slanke kroppen, som allerede oppviste runde former på de rette stedene. Først hadde det vært fengselsstraffen, og så den åtte uker lange overfarten og rideturen fra Dunedin til gullfeltene utenfor Queenstown … alt i alt var det nesten fire måneder siden han hadde vært på skuddhold av en kvinne.

Det var egentlig ubegripelig lenge, og nå var det på tide å gjøre noe med det! Karene i gullgraverleiren hadde selvsagt lagt ut om jentene til Daphne, som skulle være riktig så pene. Og rommene der var visstnok rene og pene, de også. Men forestillingen om å beile til denne søte rødtoppen var langt mer tiltalende enn å søke kortvarig tilfredsstillelse i armene til en prostituert, syntes William.

Rommet som Elaine nå låste opp for ham, var ikke mindre tiltalende. Det var rent og ryddig. Den gjennomtenkte innredningen besto av lyse tremøbler, det hang bilder på veggene, og en mugge med vann sto klar så han kunne vaske seg.

«De kan også bruke badehuset», forklarte Elaine og rødmet litt. «Men da må De si fra på forhånd. Spør bestemor – eller Mary eller Laurie.»

«Hva med Dem, da? Kan jeg ikke spørre Dem?» spurte han med myk stemme og så rett på henne med oppmerksomt blikk.

Elaine smilte smigret. «Nei, jeg er ikke her så ofte. Jeg bare vikarierer for bestemoren min akkurat i dag. Men jeg … vanligvis pleier jeg å hjelpe til på O’Kay Warehouse. Det er faren min som eier det.»

William nikket. Da var hun ikke bare pen, men av god familie også. Han likte henne bedre og bedre. Og han trengte uansett en del gullgraverutstyr.

«Jeg stikker nok innom der ganske så snart», sa William.

Elaine formelig svevde ned trappa. Det føltes som om hjertet hadde forvandlet seg til en varmluftsballong i livlig oppdrift, som bar henne bort fra jordens tyngdekraft. Det var bare så vidt føttene berørte bakken, og hun kjente vinden i håret, enda luften selvsagt sto så godt som stille inne i huset. Elaine strålte. Det var som å stå i begynnelsen av et vidunderlig eventyr, og hun følte seg like vakker og uovervinnelig som heltinnene i de romantiske bladene hun pleide å smuglese i kramboden til Ethan.

Med henført mine danset hun ut i hagen til den romslige byvillaen, som huset Helen O’Keefes pensjonat. Elaine var godt kjent i huset, hun var til og med født der. Foreldrene hadde fått bygd villaen til sin stadig voksende familie da forretningen begynte å kaste av seg. Men så syntes de at sentrum av Queenstown ble for støyende og urbant. Det var særlig Fleurette, Elaines mor, som hadde vokst opp på en stor sauefarm i Canterbury Plains, som hadde savnet friheten på landet. Derfor hadde Elaines foreldre fått bygd et nytt hus på en nydelig tomt ved elva, som egentlig bare manglet én ting: gullforekomster. Elaines far hadde opprinnelig registrert tomten som gullskjerp, men enda så begavet Ruben O’Keefe var på andre måter – som gullgraver var han mislykket. Heldigvis hadde Fleurette forstått det med det samme, og derfor unnlatt å satse medgiften sin på det håpløse foretaket, og snarere investert i vareleveranser. Først og fremst i spader og vaskepanner, som gikk unna som varmt hvetebrød. Denne suksessen hadde dannet grunnlaget for O’Kay Warehouse.

Fleurette hadde spøkefullt omtalt det nye huset på elvebredden som «Goldnugget Manor», men til slutt var navnet blitt hengende ved. Elaine og brødrene hennes hadde hatt en lykkelig oppvekst der. De hadde hester og hunder, og noen sauer også, akkurat som på gården der Fleurette vokste opp. Ruben bannet og svor når han måtte klippe dyrene en gang i året, og heller ikke sønnene Stephen og George hadde særlig sans for gårdsarbeid. Men med Elaine forholdt det seg stikk motsatt: I hennes øyne kunne det vesle landhuset aldri måle seg med Kiward Station, den digre sauefarmen som hennes mormor Gwyneira Warden drev i Canterbury Plains. Hun skulle gjerne ha bodd og hjulpet til på et slikt storbruk, hun også, og hun var nok litt misunnelig på kusinen – som skulle arve gården.

Men Elaine var ikke en jente som kastet bort tiden på grublerier, og hun syntes det var nesten like spennende å hjelpe til i butikken eller å steppe inn for farmoren i resepsjonen på pensjonatet. Derimot var hun lite fristet til å gå på college, som storebroren Stephen. Han studerte juss i Dunedin og oppfylte dermed drømmen til sin far, som selv hadde ønsket å bli advokat da han var ung. Ruben O’Keefe hadde vært fredsdommer i Queenstown i nesten tjue år, og det beste han visste var å diskutere juridiske finurligheter med Stephen. Elaines lillebror George gikk fortsatt på skolen, men det var mye som tydet på at han var familiens kremmer. Han var allerede nå glødende interessert i forretningen og hadde tusen forslag til forbedringer.

Helen O’Keefe var i ferd med å servere Daphne O’Rourke te etter alle kunstens regler, og ante foreløpig verken noe om sønnedatterens oppgløddhet eller årsaken til den: nykomlingen William Martyn.

Begge damene frydet seg som unger over det tradisjonelle teselskapet, som fant sted i full offentlighet. De visste utmerket godt at halve byen tisket og hvisket om det underlige vennskapet mellom de to «hotell»-innehaverskene, men Helen var ikke det minste redd for å bli sett sammen med Daphne. Det var snart førti år siden hun hadde holdt oppsyn med tretten år gamle Daphne under overfarten til New Zealand. Et barnehjem i London hadde ønsket å kvitte seg med noen av protesjeene sine, samtidig som det var mangel på hushjelper i New Zealand. Også Helen hadde seilt en uviss fremtid i møte, som tilkommende hustru til en mann hun aldri hadde møtt. Den engelske kirken hadde tilbudt seg å betale for overfarten hvis hun holdt oppsyn med de foreldreløse jentene.

Helen, som frem til da hadde jobbet som guvernante i London, benyttet seg av den tre måneder lange reisen til å lære jentene manerer, noe Daphne nøt godt av den dag i dag. Hennes karriere som hushjelp hadde imidlertid havarert ganske snart – akkurat som Helens ekteskap gjorde med tid og stunder. Begge kvinnene hadde havnet i et uutholdelig uføre, men begge hadde gjort det beste ut av det.

Damene så opp da de hørte Elaines skritt på terrassen bak huset. Helen løftet det smale ansiktet, som hadde fått dype rynker. Men den spisse nesen hennes røpet like fullt slektskapet til Elaine. Håret hennes hadde opprinnelig vært mørkt med et kastanjebrunt skjær, og det var fortsatt langt og tykt, selv om det nå hadde fått et kraftig gråstenk. Helen pleide å sette det opp i en knute i nakken. De grå øynene lyste av livsvisdom og nysgjerrighet – særlig nå som hun oppdaget at Elaine strålte av lykke.

«Men i alle dager, barn! Man skulle tro det var julaften. Er det noe nytt?»

Daphne hadde et litt hardt drag over ansiktet, selv når hun smilte. Hun vurderte ikke Elaines ansiktsuttrykk like naivt som jentas farmor. Hun hadde sett det hos mang en lettlivet jente som trodde hun hadde funnet drømmeprinsen i en av kundene sine. Når drømmeprinsen likevel viste seg å være en frosk, eller til og med en vemmelig padde, noen dager, uker eller måneder senere, hadde hun fått trøste jentene i timevis. Derfor hadde Daphne et vaktsomt uttrykk i ansiktet ettersom Elaine nærmet seg så glad og fornøyd.

«Vi har fått en ny gjest!» fortalte hun ivrig. «En gullgraver fra Irland.»

Helen rynket pannen. Daphne lo så det gnistret i de spotske, grønne øynene.

«Du tror vel ikke at han har gått seg vill, Lainie? Irske gullgravere pleier som regel å havne hos mine jenter.»

Elaine ristet kraftig på hodet. «Han er ikke en sånn en … Unnskyld meg, Miss Daphne, det jeg mente, var …» Ordene stokket seg i munnen hennes. «Han er en gentleman … tror jeg.»

Nyven over Helens nese ble enda dypere. Hun hadde sine erfaringer med gentlemen.

«Hør her, vesla», sa Daphne og lo. «Det fins ingen irske gentlemen. Alt adelsfolk i Irland kommer opprinnelig fra England, for øya har vært under engelsk herredømme i uminnelige tider – noe som den dag i dag får irene til å ule som triste ulver når de har fått i seg et glass for mye. De fleste irske klanoverhodene ble avsatt og drevet bort av engelske adelsmenn, som siden har vært travelt opptatt med å berike seg på irene. Det er ikke lenge siden de lot sine leilendinger sulte i hjel i tusentall. Litt av noen gentlemen! Men det gjelder nok ikke denne gullgraveren din. Irene er knyttet til hjemlandets jord.»

«Hvordan har det seg at du vet så mye om Irland?» spurte Elaine nysgjerrig. Bordelleiersken fascinerte henne, men hun hadde sjelden anledning til å føre en lengre samtale med henne.

Daphne smilte. «Jeg er irsk selv, søta. I hvert fall på papiret. Det syns innvandrerne er en enorm trøst når de får sine melankolske anfall i skjenkestuen min. Jeg har til og med øvd meg på aksenten …» Daphne slo over på bredt irsk, og da måtte selv Helen le. I virkeligheten var Daphne født i havnekvarteret i London, men hun hadde tatt navnet til en irsk innvandrerkvinne. Bridie O’Rourke hadde ikke overlevd overfarten, men passet hennes hadde havnet hos en engelsk sjømann, og til slutt i hendene på unge Daphne.

«Kom så, Paddy, du skal få kalle meg Bridie.»

Elaine fniste.

«Men han snakker ikke slik … William, altså, den nye gjesten.»

«William?» spurte Helen indignert. «Presenterte den unge mannen seg med fornavn?»

Elaine skyndte seg å riste på hodet så ikke farmoren skulle få den nye leieboeren i vrangstrupen.

«Nei, selvsagt ikke. Jeg så det i registreringsskjemaet. Han heter Martyn. William Martyn.»

«Ikke et typisk irsk navn, akkurat», kommenterte Daphne. «Ikke noe irsk navn, ingen aksent … Kan det være noe muffens her? Hvis jeg var deg, Miss Helen, skulle jeg tatt ham grundig for meg og frittet ham ut!»

Elaine sendte henne et fiendtlig blikk. «Han er en dannet herre, det vet jeg! Han skal faktisk kjøpe gullgraverutstyret sitt hos oss …»

Det var en trøsterik tanke. Når William kom for å handle i varehuset, fikk hun se ham igjen, samme hva farmoren måtte mene om ham.

«Da må han jo være en hedersmann!» lo Daphne spydig. «Men nok om det. La oss snakke om noe annet, Miss Helen. Jeg hørte at du skal få besøk fra Kiward Station. Er det Miss Gwyn som kommer?»

Elaine lyttet til samtalen en liten stund til, men så bestemte hun seg for å gå tilbake. De siste dagene hadde det vært mer enn nok snakk om besøket fra mormoren og kusinen. Uansett var det ikke akkurat noen sensasjon at Gwyneira skulle komme på en kort visitt. Hun besøkte datteren og barnebarna jevnlig og var nær venninne med Helen O’Keefe. Når Gwyn tok inn på Helens pensjonat, pleide de to damene å sitte oppe og prate hele netter til ende. Sensasjonen var snarere at Gwyn denne gangen skulle få følge av Elaines kusine Kura. Det hadde aldri skjedd før, og det virket en smule … det luktet faktisk litt av skandale. Elaines mor og farmor pleide å senke stemmen når samtalen kom inn på temaet, og barna hadde ikke fått lese brevet fra Gwyneira. Det virket som Kura ikke brydde seg noe særlig om å reise, i hvert fall ikke for å besøke slektningene i Queenstown.

Elaine kjente nesten ikke Kura, selv om de var så å si jevnaldrende. Kura var bare ett år yngre enn Elaine, så vidt det var. Likevel hadde jentene hatt lite å snakke om de få gangene Elaine hadde besøkt Kiward Station. De var rett og slett for forskjellige. Elaine tenkte ikke på annet enn å ri og sanke sauer straks hun kom til Kiward Station. Hun var fascinert av de uendelige gresslettene med de mange hundre sauene som gikk og beitet –, en følelse som ble forsterket av at moren Fleurette formelig blomstret opp på gården. Hun elsket å ri om kapp med Elaine mot de snødekte tindene på Southern Alps, som aldri så ut til å komme en tomme nærmere, enda så uredde de galopperte av sted.

Kura, derimot, ville helst være inne i huset eller i hagen og hadde ikke øye for annet enn det nye pianoet som var blitt sendt fra England til Christchurch sammen med en vareleveranse til familien O’Keefe. Elaine hadde syntes at hun var dum som et esel, men så var hun jo bare tolv år selv den gangen. Og et visst monn av misunnelse spilte nok også inn. Kura var odelsjenta på Kiward Station. En vakker dag ville alle hestene, sauene og hundene være hennes – og hun hadde ikke engang vett til å sette pris på det!

Nå var Elaine seksten, og Kura var femten. De hadde sikkert mer til felles nå, og denne gangen var det Elaine som skulle få vise Kura sin verden! Kusinen kom sikkert til å like den livlige lille byen Queenstown ved bredden av Lake Wakatipu, som lå så mye nærmere fjellene enn Canterbury Plains og var langt mer spennende også – med gullgravere fra alle verdens land og en pionerånd som ikke var begrenset til ren overlevelse. I Queenstown fantes en blomstrende amatørteatergruppe som ble ledet av presten. Det fantes sqaredance-grupper, og noen irer var gått sammen om å lage orkester og spilte irsk folkemusikk på puben eller i samfunnshuset.

Elaine tenkte at det måtte hun huske å fortelle William – kanskje han hadde lyst til å gå på dans med henne! Nå som hun hadde vendt ryggen til de skeptiske damene i hagen, strålte ansiktet igjen av lykke. Forhåpningsfull gikk hun og stilte seg i resepsjonen igjen. Kanskje William kom forbi en gang til …

Men den første som kom, var farmor Helen. Hun takket Elaine vennlig for at hun hadde steppet inn, og lot jenta forstå at hun ikke lenger behøvdes på pensjonatet. Det var nesten mørkt ute, noe som antakelig også var grunnen til at Helen og Daphne hadde valgt å avslutte teselskapet. Puben åpnet når det ble kveld, og Daphne måtte se om alt var som det skulle. Og Helen var utålmodig etter å granske registreringsskjemaet til den nye gjesten som hadde gjort så sterkt inntrykk på barnebarnet hennes.

Daphne var egentlig på vei ut, men hun kastet likevel et blikk over Helens skulder.

«Så han kommer fra Martyn’s Manor … det høres fornemt ut», sa hun. «Kanskje han er en gentleman likevel?»

«Det skal jeg nok snart finne ut av», erklærte Helen bestemt.

Daphne nikket og smilte inne i seg. Den unge mannen kunne vente seg et inkvisitorisk forhør. Helen var ikke alltid like taktfull av seg.

«Pass godt på vesla!» sa Daphne idet hun var på vei ut. «Hun har falt for den irske mirakelmannen allerede, og den slags kan få konsekvenser. Særlig når det gjelder gentlemen!»

Til Helens forbløffelse gjorde ikke den nye gjesten noe dårlig inntrykk. Tvert imot – da hun fikk se den unge mannen for første gang, hadde han vasket seg, han var nybarbert og pent kledd – og selv Helen kunne se at dressen var av førsteklasses materiale. Han spurte høflig om hun visste om et sted han kunne spise middag, og hun fortalte at gjestene kunne få seg et varmt måltid på pensjonatet. Egentlig måtte man gi beskjed på forhånd, men de ivrige kokkene, Mary og Laurie, ville nok greie å trylle frem en ekstra middag også. Dermed satt William snart ved et pent dekket bord i en smakfullt innredet spisesal, sammen med en litt stiv ung dame som var ansatt som lærer ved den nylig åpnede skolen, og to bankmenn. I begynnelsen ble han litt forvirret av serveringsjentene: Mary og Laurie var tvillinger, to blide, lubne blondiner som William ikke hadde nubbesjanse til å holde fra hverandre, samme hvor nøye han gransket dem. Men de andre gjestene bare lo og forsikret at det var helt normalt. Helen O’Keefe var den eneste som greide å se forskjell på dem ved første blikk. Helen bare smilte. Hun visste at Daphne var like mye i stand til det som henne.

Det felles måltidet var selvsagt en perfekt anledning til å finne ut mer om William Martyn. Helen behøvde ikke spørre ham ut selv engang, det tok de nysgjerrige gjestene seg av.

Jo, han var faktisk ire, bekreftet William litt grettent da de to bankmennene for n’t gang påpekte at han ikke hadde noen aksent. Faren drev som sauebonde i grevskapet Connemara. Denne opplysningen bekreftet det Helen hadde tenkt straks William åpnet munnen: Han var en ung mann med en utmerket oppdragelse, som aldri ville fått lov til å snakke bred dialekt hjemme.

«Men De er av engelsk opprinnelse, stemmer ikke det?» spurte den ene bankmannen. Han var fra London og lot ikke til å ha særlig greie på The Irish Question.

«Min fars familie kom fra England for to hundre år siden!» opplyste William irritert. «Hvis De vil kalle oss innvandrere …»

Bankmannen løftet hendene til en formildende gest. «Ta det rolig, min venn! Jeg ser at De er patriot. Hva er det som har fått Dem til å forlate Deres grønne øy? Er De opprørt over at irene nektes selvstyre? Det var ikke annet å vente enn at Overhuset ville avvise forslaget. Men når De selv er …»

«Jeg er ingen stor jordeier», fastslo William med iskald stemme. «Og jeg er i hvert fall ingen greve. Det kan være at faren min på sett og vis sympatiserer med Overhuset, men …» Han bet seg i leppa. «Unnskyld meg, det er ikke noe vi skal snakke om her.»

Helen bestemte seg for å skifte tema før det unge brushodet hisset seg opp enda mer. Hva temperamentet angikk, var han helt klart ire. Dessuten hadde han røket uklar med faren. Det kunne godt være grunnen til at han hadde valgt å emigrere.

«Og nå har De tenkt å lete etter gull, Mr. Martyn?» spurte hun likesom konverserende. «Har De allerede tatt ut et skjerp?»

William trakk på skuldrene. Plutselig virket han svært usikker.

«Ikke egentlig», svarte han vagt. «Jeg har fått råd om noen steder som virker lovende, men greier ikke helt å bestemme meg …»

«De burde finne Dem en partner», anbefalte den eldste av de to bankmennene. «Fortrinnsvis en mann med erfaring. På gullfeltene fins en rekke veteraner fra gullrushet i Australia.»

William snurpet munnen. «Hva skal jeg med en partner som har lett etter gull i ti år og ennå ikke funnet noe? Da greier jeg meg nok bedre uten.» De lyseblå øynene lynte foraktelig.

Bankmennene lo. Helen, derimot, oppfattet Williams nedlatenhet som nokså upassende.

«De har et poeng», sa den eldste bankmannen til slutt. «Men det er ikke mange her som blir rike. Hvis jeg kan få lov til å gi Dem et godt råd, unge mann: Glem gullgravingen. Finn Dem heller noe De forstår Dem på. New Zealand er et paradis for folk som vil starte egen virksomhet. Nesten alle alminnelige yrker kaster av seg mer enn gullgraving.»

Det spørs bare om den unge mannen har lært noe yrke, tenkte Helen. Hun oppfattet William som en veloppdragen, men nokså bortskjemt sønn med velholdne foreldre. Det gjensto å se hvordan han kom til å reagere når han fikk blemmer på hendene av gullgraverspaden.

2

«Hva er det dere driver med?»

James McKenzie var irritert fra før, og nå fikk sønnen Jack og de to vennene hans, Hone og Maaka, unngjelde for det dårlige humøret hans. De tre hadde satt opp en kurv i et av drageliljetrærne som ga oppkjørselen til herskapshuset på Kiward Station et eksotisk preg, og nå øvde de seg på å kaste ballen oppi. Eller rettere sagt: Det var det de holdt på med helt til den gretne minen til Jacks far satte en stopper for leken.

De kunne ikke forstå hvorfor han reagerte så voldsomt. Greit nok, gartneren var neppe særlig begeistret for at de hadde forvandlet oppkjørselen til ballplass. Det var tross alt en stor jobb å stelle blomsterbedene og rake den lyse grusen så den lå jevnt. Også Jacks mor la vekt på at forsiden av Kiward Station skulle fremstå som presentabel, og hun kunne tenkes å reagere ublidt når hun fikk se basketballkurven og den nedtråkkede plenen. Men Jacks far pleide å bry seg fint lite om den slags overfladiskheter. Guttene hadde snarere regnet med at han skulle ta imot ballen som hadde landet foran føttene hans, for å prøve seg på et kast, han også.

«Burde dere ikke sitte inne og pugge på denne tiden av dagen?»

Ja vel, så det var det som var problemet! Jack pustet lettet ut og sendte faren et strålende smil.

«Vi skulle egentlig det, men Miss Witherspoon ga oss fri. Hun trengte tid til å pakke og alt sånt … til reisen. Jeg var ikke klar over at hun skulle bli med.»

Guttenes ansikter – Jacks fregneansikt så vel som maori-guttenes brede, brune fjes – lyste av fryd over utsiktene til flere fridager som denne. James, derimot, holdt på å eksplodere. Heather Witherspoon, den unge guvernanten, var et langt bedre mål for raseriet hans enn de tre basketballspillerne.

«Det var faktisk nytt for meg også!» buldret McKenzie. «Ikke gled dere for tidlig. Jeg skal nok få damen ned på jorden igjen ganske snart.»

Nå plukket han opp ballen likevel, siktet på kurven og leverte til sin egen forundring et blinkskudd.

Monday, tispen som fulgte hakk i hæl på ham hvor enn han gikk, sprang oppglødd etter ballen. Det var så vidt Jack greide å komme henne i forkjøpet. Tenk så forferdelig om hun hadde bitt i stykker den ekte basketballen han hadde ventet spent på i mange uker, før den omsider var kommet fra Amerika! Det nærmeste tettstedet var den lille bosetningen Christchurch, og selv om stedet var i ferd med å utvikle seg til en småby, fantes det ennå ikke noe basketballag.

James gliste til sønnen, mens Monday så etter ballen med et like fornærmet som begjærlig uttrykk i det pene, trefargede colliefjeset.

Jack ropte på tispen, klappet henne og gjengjeldte farens smil. Alt lot til å være i orden igjen. Far og sønn kranglet sjelden. Ikke bare var Jack som snytt ut av nesen på faren – det eneste han hadde arvet fra moren, var et visst rødskjær i håret og tendensen til fregner – de liknet hverandre i personlighet også. Fra han var bitte liten hadde Jack fulgt etter faren i stallen og klippeskurene, akkurat som valpene til gjeterhundene. Han hadde sittet foran ham i salen og hvint av fryd jo raskere hesten bar dem, og han hadde lekeslåss med hundene på høyloftet. Nå var trettenåringen til god hjelp på gården, trass i sin spede alder. Sist de hadde hentet sauene ned fra sommerbeitet, hadde han fått være med for første gang. Han følte en voldsom stolthet når han fikk gjøre «mannfolkarbeid», og James og Gwyneira McKenzie hadde det på samme måte. Begge frydet seg hver dag på ny over dette mirakelet som var kommet inn i livet deres så sent. Ingen av dem hadde tenkt på barn da de etter lange, vonde år med ulykkelig kjærlighet, atskillelse, misforståelser og vanskelige omstendigheter endelig hadde stått til alters sammen. Da var Gwyneira over førti, og ingen regnet med at hun skulle bli gravid igjen. Men det hadde ikke vesle Jack brydd seg om, tvert imot hadde han nesten hatt det litt for travelt: Sju måneder etter bryllupet så han dagens lys, etter et uproblematisk svangerskap og en rimelig lett fødsel.

Irritasjonen fikk James til å strene opp mot huset i lange klyv, men tanken på Jack lokket likevel frem et ømt smil i ansiktet hans. Alt ved denne gutten var ukomplisert og enkelt: Jack var oppvakt og liketil og viste tegn til å bli en dyktig gårdbruker. Og han kunne nok også ha gjort det svært godt på skolen hvis bare denne Miss Witherspoon kunne gjort seg litt mer flid med ham!

James rynket pannen. Bare tanken på den unge guvernanten som Gwyneira to år tidligere hadde hentet til Kiward Station, først og fremst med tanke på sin sønnedatter Kura, fikk sinnet til å flamme opp igjen. Han bebreidet ikke sin kone: Kura-maro-tini, som var datter av Gwyneiras sønn fra hennes første ekteskap og hans maori-hustru Marama, trengte virkelig en lærer utenfra. Problemene med Kura hadde for lengst vokst over hodet på både Gwyneira og moren Marama. Gwyn var uansett ikke noe pedagogisk talent. Hun kunne riktignok være utrolig tålmodig med hester og hunder, men temperamentet løp fort av med henne når hun skulle holde oppsyn med et klossete barn som øvde seg på å skrive bokstaver. Marama var ikke like utålmodig, men hun hadde giftet seg på nytt to år tidligere og var opptatt av andre ting. Dessuten hadde hun selv fått all sin skolegang på Helens improviserte skole i «bushen» – og Gwyneira ville gjerne at arvingen på Kiward Station skulle få en litt mer avansert utdannelse enn som så.

Heather Witherspoon fremsto som et perfekt valg – selv om James hadde en mistanke om at Gwyn hadde valgt den unge guvernanten fordi fornavnet «Heather» minnet litt om «Helen». James ville når som helst ha overlatt til Gwyneira å sette sammen et helt saueklipperlag, men når det gjaldt å vurdere kvalifikasjonene til en guvernante, manglet hun både kunnskap og interesse. Avgjørelsen var blitt tatt raskt og ugjennomtenkt – og nå satt de der med denne Heather, som utvilsomt var høyt utdannet, men i grunnen bare barnet selv, og like bortskjemt som sin protesjé Kura. James skulle gjerne ha kvittet seg med henne for lengst; det var tross alt ikke lenger slik at en reise til New Zealand var en avgjørelse for livet. Overfarten var blitt langt kortere og tryggere etter at dampskipene ble tatt i bruk. Miss Witherspoon kunne ha utfoldet seg fritt i England bare åtte uker etter avreisen fra New Zealand. Men da måtte de gå imot den uttrykkelige viljen til Kuramaro-tini, som straks var blitt venninne med sin guvernante. Og verken Gwyneira eller Marama ville ta sjansen på et raserianfall fra denne jenta!

James skar tenner av sinne da han hengte av seg frakken i entreen. Opprinnelig hadde rommet fungert som vestibyle for et elegant mottakelsesværelse, med en sølvskål på et lite avlastningsbord som gjestene kunne legge visittkort i. Men Gwyneira hadde tatt bort sølvskålen for lenge siden. Både hun og maori-stuepikene syntes det var unødvendig bry å pusse sølvtøy hele tiden. Nå sto det i stedet en blomstervase på det vesle bordet, med grener fra den lokale rata-busken, som skapte en koselig atmosfære.

Skjønt synet av rata-grenene var ikke nok til å formilde James denne dagen. Han var fortsatt irritert på den unge guvernanten. I to år hadde ekteparet McKenzie stått på sidelinjen og sett på at hun forsømte sine plikter overfor Jack og de andre barna på det groveste – enda det sto uttrykkelig nedfelt i kontrakten hennes at hun skulle sørge for grunnleggende skolegang for barna i maorilandsbyen, i tillegg til privatundervisningen for Kura. Men Heather Witherspoon vred seg unna så ofte hun bare kunne. De voksne innfødte skremte henne, sa hun, og barna kunne hun ikke like. De gangene hun likevel nedlot seg til å undervise maori-barna, tilpasset hun pensumet til Kuras nivå, slik at timene ble for krevende for landsbybarna, og de kjedet seg. For eksempel leste Heather Witherspoon utelukkende rene jentebøker for elevene, fortrinnsvis historier om små prinsesser som tålmodig fant seg i sin Askepottskjebne, helt til de en dag fikk lønn for alle sine gode gjerninger. Maori-jentene skjønte seg ikke på slikt. Det hadde ingen tilknytning til den virkeligheten de levde i, og Heather gadd ikke forklare stort heller. Bøkene holdt på å drive maori-guttene til vanvidd: De ga blaffen i saktmodige prinsesser, de ville høre om sjørøvere, riddere og skumle eventyr.

James tittet så vidt innom det tidligere mottakelsesværelset, som i dag gjorde nytten som Gwyneiras kontor. Hans hustru var ikke der, og han fortsatte til salongen, som var innredet med dyre, engelske møbler, mens han knurret for seg selv. Hvorfor kunne ikke denne Miss Witherspoon lese Skatten på sjørøverøya en gang, eller historiene om Robin Hood eller ridder Lancelot, som Fleurette og Ruben hadde vært så begeistret for da de var barn?

Pianomusikk strømmet ut i salongen fra det som tidligere hadde vært herreværelset, og som nå var omgjort til skole- og musikkværelse. James tittet inn, for det kunne jo tenkes at hans bytte holdt pianoundervisning for Kura akkurat nå. Men jenta satt alene foran det elskede instrumentet sitt og spilte Beethoven med henført blikk. Det var i grunnen som James hadde ventet. Det var typisk Kura å overlate alle reiseforberedelsene til sin farmor og guvernanten, mens hun selv henga seg til sin favorittsyssel. Etterpå kom hun sikkert til å klage over at de hadde pakket feil kjoler.

James lukket døra uten et ord til den slanke jenta med det lange, svarte håret. Han hadde ikke øyne for Kuras åpenbare skjønnhet, som ble lovprist av alle som fikk se den eksotiske skapningen for første gang. Særlig nå som Kura var i ferd med å utvikle seg til kvinne, hendte det rett som det var at synet bokstavelig talt tok pusten fra folk. James McKenzie så henne fortsatt som et barn – et forvent barn, som kunne drive familien og huspersonalet på Kiward Station til fortvilelse med sine luner.

Da James gikk opp den brede trappa som knyttet sammen overetasjen og selskaps- og arbeidsrommene i den nedre delen av huset, hørte han opprørte stemmer fra Kuras værelser. Det var Gwyneira og Miss Witherspoon. James gliste. Hans hustru hadde visst kommet ham i forkjøpet.

«Nei, Miss Heather, Kura trenger deg ikke. Hun greier seg nok fint uten sangtimer et par uker – særlig ettersom jeg ikke kan huske å ha ansatt deg som sanglærer. Du beklager deg jo stadig vekk over at du knapt har noe mer å lære henne. Og hva pianotimene og resten av undervisningen angår … hvis Kura virkelig skulle visne som en blomst i ørkenen, som du sier, kan min venninne Helen steppe inn. Du kan ikke tenke deg hvor mange barn hun har lært å lese og skrive, og hun har spilt orgel i kirken i årevis.»

James smilte inne i seg. Gwyneira hadde en enestående evne til å sette folk på plass. Det var noe han ofte nok hadde fått kjenne på egen kropp – og det fikk ham alltid til å vakle mellom sinne og beundring. Bare måten hun stilte seg opp på når hun skulle lekse opp for ham! Hun var ikke særlig høy og meget slank, men hun var en energibunt uten like. Når hun ble sint, var det som om det røde håret ble elektrisk, og de fascinerende asurblå øynene gnistret. Det var umulig å se at hun trakk på årene. I det siste hadde hun prøvd å temme de viltre krøllene og samle dem i nakken, men det var alltid noen lokker som greide å rive seg løs. Selvsagt hadde årene satt spor i ansiktet hennes: Gwyn hadde aldri vært redd for sol eller regn, og i alle år hadde hun utsatt huden for været i Canterbury Plains uten noen form for beskyttelse. Men James ville ikke ha vært en eneste av smilerynkene hennes foruten, ei heller den kraftige nyven som kom til syne i pannen hennes når hun ble irritert, slik det var tilfelle akkurat nå.

«Ikke motsi meg!»

Heather Witherspoon måtte ha våget å svare, skjønt James hadde ikke hørt noe.

«Det er her du trengs, Miss Heather! Noen av maori-barna har ennå ikke lært å lese og skrive. Og sønnen min kunne trenge en noe mer alderstilpasset undervisning. Rydd ut av kofferten din nå, og gå i gang med det som faktisk er jobben din! Guttene burde være på skoleværelset nå. I stedet driver de og kaster ball ute!»

Så Gwyn hadde altså oppdaget det, hun også. James applauderte da hun kom farende ut av rommet.

Gwyneira skvatt da hun så uventet støtte på ham, men så lo hun.

«Hva gjør du her? Er du også på krigsstien? Hun er ikke lite freidig, vår Miss Heather!»

James nikket. Humøret hans steg betraktelig, som alltid når han var sammen med Gwyneira. De hadde knapt vært fra hverandre en eneste dag de siste seksten årene, men synet av henne fylte ham fremdeles med lykke. Desto verre var det at hun nå skulle være borte fra ham, kanskje i flere uker.

Gwyneira merket straks at han var forstemt.

«Hva er galt? Du har gått omkring hele dagen og sett ut som en tordensky! Vil du ikke at vi skal dra?»

Gwyneira hadde egentlig tenkt å følge sin mann ned trappa, men så hørte hun Kura spille piano på musikkrommet. Som på usynlig kommando svingte de begge inn gangen til sin private leilighet. Veggene i salongen hadde ører.

«Spørsmålet er vel ikke hva jeg vil», sa James grettent. «Jeg er bare usikker på om denne reisen er det riktige …»

«For å få skikk på Kura?» spurte Gwyn. «Ikke nekt. Jeg hørte at du snakket med Andy McAran om det i stallen. Ikke særlig diskré, spør du meg …»

Gwyneira tok noen klær ut av skapet og la dem i kofferten, som for å signalisere at saken var avgjort. James’ motvilje vokste til sinne.

«Det var Andys ord. Om du vil vite det helt nøyaktig, sa han: ’Dere må se til å få skikk på jentungen, ellers kommer Tonga og kobler henne med den første den beste maori-slyngelen som lystrer ham.’ Hvordan skulle jeg ha reagert, syns du? Skulle jeg gitt Andy McAran sparken? Bare fordi han sier sannheten?»

Andy McAran var en av de eldste arbeiderne på Kiward Station. Akkurat som James hadde han vært der allerede før Gwyneira var kommet til New Zealand for å gifte seg med odelsgutten på gården, Lucas Warden. Andy, James og Gwyn hadde egentlig ingen hemmeligheter for hverandre.

Gwyneira la da også straks av seg det aggressive tonefallet. I stedet sank hun motløs ned på sengekanten. Monday begynte straks å stryke rundt bena hennes for å bli belønnet med noen kjærtegn.

«Men hva skal vi ellers gjøre?» spurte hun mens hun klappet hunden. «’Få skikk på’ … det høres så enkelt ut, men Kura er ikke en hund eller en hest. Jeg kan ikke bare beordre henne …»

«Hør nå her, Gwyn. Hundene og hestene dine har alltid lystret deg med glede, uten at du har måttet bruke tvang. Det er fordi du har oppdratt dem riktig helt fra starten av. Kjærlig, men konsekvent. Mens Kura slipper unna med hva som helst! Marama har heller aldri vært til særlig hjelp i så måte.» James skulle gjerne ha tatt sin hustru i armene for å ta brodden av ordene, men så valgte han å stå imot. Det var på tide å diskutere saken alvorlig.

Gwyneira bet seg i leppa. Hun kunne ikke godt nekte for det. Det var ingen som noen gang hadde satt grenser for Kura-marotini, arvingen på Kiward Station som både den lokale maoristammen og gårdens hvite grunnleggere satte all sin lit til. Det gjaldt maoriene, som uansett ikke oppdro barna sine særlig strengt og fortrøstningsfullt overlot disiplineringen til naturen som de måtte overleve i, men det gjaldt også Gwyneira, som egentlig burde visst bedre. Hun hadde tross alt vært altfor ettergivende overfor sønnen Paul også, Kuras far. Men det var en helt annen sak. Paul var resultatet av en voldtekt, og Gwyneira hadde aldri egentlig greid å bli glad i ham. Dermed hadde han utviklet seg til et vanskelig barn, som med tiden var blitt til en sint og stridslysten ung mann. Til slutt var han falt som offer for en feide han hadde gående med maori-høvdingen Tonga. Tonga var intelligent og velutdannet og hadde til slutt gått seirende ut av striden. Guvernøren avgjorde at kjøpet av Kiward Station hadde skjedd i strid med gjeldende regler, så hvis Gwyneira ville beholde gården, måtte hun gi urinnvånerne kompensasjon. Men Tongas krav hadde vært umulige å akseptere, og det var først da Marama kom på banen at partene sluttet fred: Maramas barn var av både pakeha- og maoriblod, og ettersom barnet var enearving på Kiward Station, ville jorden til slutt tilfalle alle parter. Ingen skulle nekte maoriene å slå leir på farmens område, og til gjengjeld skulle Tonga avstå fra kravet om å overta gårdens kjerneland.

Gwyneira og de fleste medlemmene av maori-stammen var storfornøyd med denne avtalen – bare i den unge høvdingens hjerte ulmet sinnet mot pakeha, de forhatte hvite bosetterne. Paul Warden hadde vært hans rival hele livet, ikke bare med hensyn til jorden, men også med tanke på Maramas gunst. Etter Pauls død hadde nok Tonga håpet at den vakre unge kvinnen skulle åpne sitt hjerte for ham når sørgeperioden var over. Men Marama var ikke interessert i noen ny partner med det første, i stedet valgte hun å oppfostre barnet i herskapshuset. Og da tiden var inne, valgte hun ikke Tonga eller en annen mann fra hans stamme; hun forelsket seg hodestups i en gårdsarbeider som var kommet til Kiward Station med et klippelag om våren. Den unge mannen følte det på samme måte, og de to ble snart et par. Rihari var maori, han også, men han tilhørte en annen stamme. Likevel bestemte han seg for å bli værende. Han var omgjengelig og vennlig og forsto straks Maramas dilemma: Hun kunne ikke ta med seg datteren bort fra Kiward Station, men hun orket heller ikke følge med ham til stammen hans i Otago uten henne. Dermed ba han om å bli tatt opp i stammen hennes, noe Tonga tennerskjærende sa ja til. Nå bodde paret i maori-landsbyen, mens Kura var blitt boende i herskapshuset på eget ønske.

Skjønt i det siste hadde Kura stadig oftere tatt veien ned til bosetningen ved innsjøen, under påskudd av å besøke moren. I virkeligheten hadde Kura oppdaget kjærligheten. Unggutten Tiare beilet til henne – og det foregikk på en langt mindre uskyldig måte enn skikken var blant pakeha-ungdommer på samme alder.

Gwyneira var bekymret, enda hun i sin tid hadde godtatt sin datter Fleurs forelskelse i Ruben O’Keefe uten å gjøre noe stort nummer av det. Hun var tross alt kjent med maorienes løse seksualmoral. Menn og kvinner kunne være sammen så mye de ville, og et par ble først betraktet som gift når de delte seng i stammens felleshus. Hva som hadde skjedd forut, brydde ikke stammen seg om, og barn var alltid velkommen uansett. Det kunne virke som om Kura ønsket å ta disse skikkene som rettesnor – og Marama gjorde ikke mine til å ville gripe inn.

Men Gwyneira, James og alle andre intelligente skapninger på Kiward Station fryktet Tongas innflytelse. Gwyneira håpet selvsagt at Kura skulle gifte seg med en hvit mann fra hennes eget samfunnslag, men inntil videre ville ikke Kura høre snakk om slikt. Femtenåringen hadde satt seg i hodet at hun skulle bli sangerinne, og hennes ualminnelig vakre stemme og utpregede musikalitet ga henne utvilsomt potensial til å virkeliggjøre drømmen. Men hvordan var det mulig å skape seg en karriere som operasangerinne i et land fullt av nybyggere, der puritanismen dominerte så tydelig? I Christchurch prioriterte de å bygge en katedral, og i resten av landet var det jernbanespor … Ingen tenkte på en scene til Kura Warden! Heather Witherspoon hadde satt griller i hodet på Kura da hun fortalte henne om de europeiske konservatoriene, og om operahusene i London, Paris og Milano som bare ventet på en sangerinne av hennes kaliber. Men selv om Gwyneira – og Tonga – ga sitt samtykke til denne planen: Kura var halvt maori, en eksotisk skjønnhet som alle beundret, men kom folk til å ta henne på alvor? Ville de se henne som sangerinne, eller bare som en kuriositet? Hvordan ville det gå med den forvente jenta hvis Gwyneira faktisk gikk med på å sende henne til Europa?

Tonga så ut til å ville løse problemet på sin egen måte. Det var ikke bare Andy McAran som gjettet at han sto bak Kuras nyfunnede kjærlighet. Tiare var fetteren til Tonga, og et bånd mellom Kura og ham ville ha styrket maorienes posisjon på Kiward Station betraktelig. Dessuten var han bare seksten, og ikke akkurat den skarpeste heller, etter Gwyneiras mening. Tiare som sjef på Kiward Station, lykkelig forent med Kura som ikke interesserte seg det grann for gårdsdriften og bare ville klimpre på pianoet sitt – for Tonga ville det utvilsomt ha vært toppen av lykke, men for Gwyn var det utenkelig.

«Det hjelper ikke å sende Kura til Queenstown i et par uker», sa James. «Tvert imot. Gullgraverne kommer til å falle for henne i hopetall. Hun kommer til å bli overøst med komplimenter, alle vil synes at hun er henrivende – og så ender det bare med at hun blir enda mer oppesen. Og når hun kommer tilbake, er jo Tiare her fremdeles. Og i tilfelle du skulle ha planer om å lokke ham bort herfra – Tonga finner nok en annen. Det hjelper ikke, Gwyn.»

«Hun blir tross alt eldre og mer forstandig, hun også», innvendte Gwyneira.

James himlet med øynene. «Er det noe som tyder på det, syns du? Så langt har hun bare blitt mer og mer sprø! Og denne Heather Witherspoon gjør ikke akkurat saken bedre, hun heller. Jeg hadde sendt henne hjem til England med første båt, enten den vesle prinsessen liker det eller ei.»

«Vi tjener ingenting på å forarge Kura. Da bare driver vi henne i armene på maoriene …»

James hadde satt seg ved siden av Gwyn, og nå lente hun seg inntil ham for å søke trøst i hans armer.

«At det skal være så vanskelig, alt sammen», sukket hun til slutt. «Jeg skulle ønske Jack var arvingen, da hadde vi ikke trengt å bekymre oss for noe.»

James trakk på skuldrene. «Det hadde vært det samme om Fleurette var arvingen. Men nei, Gerald Warden skulle jo absolutt avle en mannlig etterkommer, selv om han måtte ty til vold. Det gir meg i hvert fall en viss tilfredsstillelse å tenke på at han utvilsomt snur seg i graven nå. Tenk at hans Kiward Station skulle havne på hendene til en arving som er halvt maori – og så jente attpåtil!»

Gwyneira måtte trekke på smilebåndet. Når det gjaldt arvespørsmål, var maoriene langt mer rimelige enn pakeha: Det var overhodet ikke noe problem at Marama hadde født en jente, for menn og kvinner var likestilt i arverekken. Bare synd at eplet hadde falt så langt fra stammen, slik at Kura ikke hadde arvet annet enn de asurblå øynene fra sin handlekraftige farmor, som var langt mer praktisk enn kunstnerisk anlagt.

«Vi får se. Nå blir hun med meg til Queenstown», sa Gwyn til slutt bestemt. «Kanskje Helen greier å banke litt vett inn i hodet hennes. Det hender jo at sånt er lettere for folk som står på utsiden. Helen spiller i hvert fall piano. Hun kommer til å ta Kura på alvor.»

«Mens jeg må greie meg uten deg», sa James forurettet. «Enda sauene må hentes ned fra fjellet, og …»

Gwyneira lo og la armene rundt halsen hans. «Sauene kommer i hvert fall til å holde deg opptatt. Jack gleder seg allerede. Du kan jo ta med deg Miss Heather – på kjøkkenvognen. Da reiser hun kanskje frivillig sin vei etterpå.»

Det var mars, og før vinteren satte inn måtte de sanke sauene som gikk fritt på fjellbeitet, og drive dem ned til gården. Det var en oppgave som tok mange dager, og som hvert år la beslag på all tilgjengelig arbeidskraft på gården.

«Pass deg, du!» James strøk henne over håret og kysset henne ømt. Omfavnelsen var opphissende. Og hva talte vel imot en liten hyrdestund om formiddagen? «Det har skjedd før at jeg forelsket meg i en kvinne som fulgte med på kjøkkenvognen!»

Gwyneira lo. Pusten hennes var også begynt å gå raskere. Hun satt tålmodig i ro mens James åpnet hektene på baksiden av den lette sommerkjolen.

«Men ikke i kokka!» slo hun fast. «Jeg husker utmerket godt at du sendte meg av sted for å sanke sauer allerede den første dagen!»

James kysset skulderen hennes og beveget seg så nedover mot de fortsatt faste brystene.

«Jeg var nødt til det, for å redde livet til karene», påsto han smilende. «Etter at jeg hadde smakt kaffen din, skjønte jeg at jeg måtte rydde deg av veien.»

Mens Gwyneira og James nøt den uforstyrrede stunden, gikk Heather Witherspoon for å finne sin protesjé Kura. Hun fant henne ved pianoet – og måtte nå fortelle om farmorens beslutning om ikke å la guvernanten få bli med til Queenstown. Kura mottok nyheten med forbløffende ro.

«Vi kommer uansett ikke til å bli borte særlig lenge», sa hun. «Hva skal vi hos de bondeknølene? Bare det hadde vært Dunedin, i det minste. Men en gullgraverleir i provinsen? Dessuten er de bare fjerne slektninger av meg. Fleurette er en slags halvtante for meg, og Stephen, Elaine og George er på en måte mine kvartsøskenbarn, ikke sant? Hva angår de meg?»

Kura snudde det pene ansiktet tilbake mot noteheftet. Heldigvis fantes det et piano i Queenstown, det hadde hun brakt på det rene. Og kanskje denne Miss Helen faktisk forsto seg på musikk, kanskje sågar mer enn Miss Heather. Tiare kom hun i hvert fall ikke til å savne. Selvsagt var det deilig å la seg beundre og å bli kysset og kjælt med, men aldri i verden om hun ville risikere å bli med barn! Farmor Gwyneira trodde kanskje hun var dum, og Miss Heather rødmet straks samtalen kom inn på «kjønnslige» spørsmål. Men Kuras mor var ikke like snerpete, og jenta visste utmerket godt hvordan man lager barn. Og én ting var sikkert: Hun ville ikke ha barn med Tiare. Egentlig var det bare for å ergre farmor Gwyn at hun fortsatte å treffe ham.

Når hun tenkte seg om, ville Kura faktisk ikke ha barn i det hele tatt. Hun brydde seg heller ikke om å arve Kiward Station. Hun var villig til å vende ryggen til alt og alle, bare det førte henne nærmere hennes egentlige mål. Kura ville lage musikk, hun ville synge. Og uansett hvor mange ganger farmor Gwyn sa: «Det er umulig» – Kura-maro-tini hadde tenkt å holde fast ved sine drømmer.

3

William Martyn hadde trodd at gullvasking var en rolig, nærmest meditativ virksomhet. Det var bare å holde en vaskepanne i elva, riste den litt – og så lå gullklumpene igjen når sanden var skylt bort. Kanskje ikke på første forsøk, og kanskje ikke hver gang, men ofte nok til at man ble millionær på sikt. Men virkeligheten i Queenstown fortonet seg ganske annerledes. Faktisk fant ikke William ett eneste gullkorn før han slo seg sammen med Joey Teaser – enda han kjøpte utstyr av førsteklasses kvalitet på O’Kay Warehouse, og dermed fikk gleden av en ny prat med Elaine O’Keefe. Jenta hadde vært fra seg av begeistring over å se ham igjen, og jo lenger han sto og vasket gull med Joey den første dagen, jo mer grublet William på om ikke bekjentskapet med denne jenta var den sanne gullgruven – i den grad han rakk å gruble. Joey var en erfaren gullgraver på førtifem år, som så ut som seksti og hadde prøvd lykken i Australia og på vestkysten før han kom til Queenstown. Han kastet bare et raskt blikk på Williams nyregistrerte skjerp, før han erklærte den for håpløs og satte i gang med å hugge trær til en vaskerenne. William hadde bare stått der og sett forvirret ut, men Joey hadde straks dyttet en sag i neven på ham og beordret ham til å skjære bord av trestammene.

«Kan vi ikke … får man ikke kjøpt planker her?» spurte William ulykkelig da hans første forsøk mislyktes ynkelig. Hvis de virkelig skulle bygge en tjue meter lang renne, som Joey lot til å mene, ville det ta minst to uker før det første gullkornet kunne bli vasket ut av sanden.

Joey himlet med øynene. «Klart man får kjøpt hva som helst bare man har penger, gutt. Men har vi det? Ikke jeg, i hvert fall. Og du burde passe godt på dem du har, selv også. Du lever ganske flottenfeiersk som det er, med det kaksete pensjonatet ditt og alle greiene du har kjøpt …»

I tillegg til å kjøpe elementære gullgraverredskaper, hadde William også investert i skikkelig campingutstyr og flere jaktvåpen. Før eller siden ble han nok nødt til å tilbringe en natt på skjerpet også – i hvert fall når de fant gull som måtte voktes. Og da hadde ikke William lyst til å sove under åpen himmel.

«Vi har i hvert fall trær, en øks og en sag. Da kan vi vel like godt bygge renna sjøl. Ta øksa, da. Det er nesten ikke mulig å gjøre feil når man hugger trær. Jeg skal ta saga og gjøre finarbeidet sjøl.»

Siden hadde William jobbet med å felle trær, skjønt i nokså labert tempo – han greide så vidt å hugge ned to mellomstore sydbøker. Det var et svettedrivende arbeid. Mennene hadde frosset da de padlet til skjerpet den morgenen, men nå som klokken nærmet seg ti, arbeidet de allerede i bar overkropp. William kunne nesten ikke tro at dagen ikke engang var halvveis omme.

«Finn Dem noe De forstår Dem på i stedet.» Bankmannens kommentar kvernet i Williams hode. Først hadde han fnyst av bemerkningen og tenkt at det var en simpel frase fra en risikosky kontorrotte, men nå virket ikke gullgraverlivet så eventyrlig lenger. Jo visst var man ute i frisk luft – og landskapet rundt Queenstown var fantastisk. Det måtte William innrømme da han var kommet over den første skuffelsen. Bare de majestetiske fjelltoppene som omkranset Lake Wakatipu og likesom omfavnet jorden, og det kaleidoskopiske fargespillet som svøpte den frodige vegetasjonen i nyanser av rødt, lilla og brunt nå om høsten … En del av vekstene var eksotiske, som de palmeliknende drageliljene, mens en del var forunderlig velkjente, som de fiolette lupinene som satte sitt tydelige preg på Queenstown-traktene på denne tiden av året. Luften var krystallklar, og det samme gjaldt bekkene. Men hvis William skulle fortsette å jobbe sammen med Joey i særlig mange dager, kom han snart til å hate trærne og vassdragene – det var i hvert fall sikkert.

I løpet av dagen viste det seg nemlig at Joey var en skikkelig slavedriver. Først kritiserte han William for å være treg, så syntes han at William tok for mange pauser, og så trengte han hjelp til sagingen og beordret William bort fra tømmerhuggervirksomheten. Og til alt overmål bannet han på det mest ufine vis når noe gikk skeis – og det skjedde dessverre rett som det var når William holdt sagen.

«Du lærer det nok til slutt, gutt!» sa gamlingen oppmuntrende så snart han hadde roet seg. «Du jobbet kanskje ikke så mye med hendene hjemme.»

I første øyeblikk var William fristet til å gi ham et hissig motsvar, men så tenkte han at gamlingen faktisk hadde et poeng. Jo da, han hadde jobbet på åkrene, sammen med leilendingene – særlig i de senere årene, da det var gått opp for ham hvor skrikende urettferdig goder og byrder var fordelt på farens gods. Frederic Martyn krevde mye og ga lite: Leilendingene slet med å betale avgiftene, og ikke nok med at de hadde lite igjen å leve av i gode år – i uår kunne de heller ikke regne med noen form for hjelp. De fleste leilendingsfamiliene hadde ennå ikke kommet seg etter den store hungersnøden på 1860-tallet. Nesten alle hadde mistet noen av sine kjære. En hel generasjon var praktisk talt utslettet – det var knapt et leilendingbarn på Williams alder som hadde overlevd potetpesten. Dermed var det de aller yngste og de aller eldste som måtte gjøre mesteparten av arbeidet. Alle hadde det tøft, og det var ingen bedring i sikte.

Frederic Martyn følte ikke at småfolkets problemer vedkom ham, og heller ikke Williams mor, som selv var irsk, lot til å ville tale leilendingenes sak. Som en slags taus protest hadde William begynt å hjelpe leilendingene med arbeidet. Senere hadde han engasjert seg i den irske landliga, som arbeidet for mer levelige forhold for leilendingene.

Til å begynne med så Frederic Martyn på sin yngste sønns sosiale engasjement som lattervekkende, mer enn bekymringsfullt. William kom uansett aldri til å få stort å si på godset, og den eldste sønnen, Frederic junior, viste heldigvis ingen filantropiske tendenser. Men etter hvert som landligaen kunne feire sine første seire, ble farens hånlige kommentarer om Williams engasjement stadig mer hånlige og ondskapsfulle, og William sto enda steilere imot.

Da William til slutt støttet opp om, eller kanskje til og med startet et opprør blant leilendingene, viste faren ingen nåde. William ble sendt til Dublin. Han fikk studere litt, kanskje juss, om han ville det, så han kunne bistå de kjære leilendingene sine med råd og dåd senere. I så måte var Frederic Martyn en storsinnet mann. Det viktigste var at gutten sluttet å egge til opprør blant leilendingene hans!

I begynnelsen hadde William kastet seg ut i studiene med begeistring, men det langtekkelige arbeidet med å sette seg inn i den engelske lovbokens finurligheter var snart blitt for kjedelig for ham, særlig siden det uansett skulle skrives en irsk grunnlov om ikke lenge. Han fulgte spent med på debattene rundt Home Rule Bill, som skulle gi irene langt større selvstyre i indre anliggender. Men da Overhuset hadde avvist det andre selvstyreforslaget …

William ville ikke gruble mer på det. Det hadde vært en pinlig sak, og den hadde fått katastrofale følger. Men den kunne definitivt ha endt verre for ham enn med et nytt liv i det nydelige landskapet rundt den fredelige byen Queenstown.

«Hva var det egentlig du drev med der hjemme i Irland?» spurte Joey nå. De to var endelig ferdig med dagens dont og padlet slitne hjemover. Det som ventet William, var en tur i badehuset og et kultivert aftensmåltid på Miss Helens pensjonat – mens Joey kunne se frem til en whiskysalig kveld ved leirbålet i gullgraverkolonien Skippers.

William trakk på skuldrene. «Jeg jobbet på en sauefarm.»

På sett og vis var det sant. Martyn-slekten eide store landområder, og beiteforholdene var utmerkede. Derfor hadde Frederic Martyn knapt merket potetpesten. Den vedkom bare leilendingene hans og arbeiderne som levde av bitte små åkerlapper.

«Men vil du ikke heller prøve lykken i Canterbury Plains?» spurte Joey godslig. «Der er det millioner av sauer.»

Det hadde William hørt om også. Men hjemme hadde han bidratt som bestyrer, snarere enn med praktisk arbeid. Han visste riktignok hvordan man klippet en sau i teorien, men han hadde aldri gjort det i praksis – og i hvert fall ikke på rekordtid, som karene i klipperlagene i Canterbury Plains. De beste kunne visstnok rekke over åtte hundre sauer på én dag! Det var nesten hele besetningen på Martyn-godset! På den annen side var det kanskje en og annen jordeier der østpå som kunne trenge en dyktig bestyrer eller oppsynsmann – en jobb William trodde han var dyktigere til enn de fleste. Men det var neppe noe å bli rik av. Og trass i sitt sosiale engasjement: William hadde ikke lyst til å gå ned i levestandard i det lange løp.

«Kanskje jeg kjøper meg en gård når vi har funnet nok gull», sa William. «Om et år eller to, kanskje …»

Joey lo. «Du har i hvert fall sportsånd! Se, her kan du gå av …» Han styrte båten inn mot bredden. Elva snodde seg forbi Queenstown på østsiden og munnet så ut i innsjøen sør for byen, nedenfor gullgraverleiren. «Jeg kommer og henter deg i morgen. Du får stille frisk og rask klokka seks i morgen tidlig!»

Joey vinket muntert til sin nye partner, mens William litt lemster tok fatt på veien inn til byen. Han hadde vondt i hele kroppen etter å ha hvilt litt i båten. Han orket ikke engang tenke på at tømmerhuggerslitet skulle holde frem dagen etter.

Han fikk seg imidlertid en gledelig overraskelse straks han svingte inn på Main Street. Elaine O’Keefe kom ut fra det kinesiske vaskeriet med en kurv med tøy og satte kursen mot Miss Helens pensjonat.

William sendte henne et smil. «Miss Elaine! De er enda vakrere enn en gullklump. Må jeg få lov til å hjelpe Dem?»

Han tok fra henne kurven som en ekte gentleman, enda det verket i samtlige muskler. Elaine hadde ingen innvendinger. Fornøyd overlot hun byrden til ham og slentret ubesværet nedover gata ved hans side – i den grad det gikk an å bevege seg ubesværet og sømmelig samtidig! Det ville ha vært umulig med den tunge kurven på armen. Som Miss Daphne så kjettersk hadde sagt en gang: «Skal man være dame, må man ha råd til det.»

«Har De funnet mange gullklumper i dag?» spurte Elaine. Et øyeblikk lurte William på om hun bare var naiv, eller om hun var ironisk. Så bestemte han seg for å ta det som en slags godlynt erting. Elaine hadde bodd i Queenstown hele livet. Hun måtte være klar over at man ikke ble rik så fort på gullfeltene.

«Gullskjæret i håret Deres er det første jeg har sett i dag», medga han og fikk dermed levert en kompliment sammen med innrømmelsen. «Men det er det jo noen som eier allerede. De er rik, Miss Elaine!»

«Og De burde presentere Dem for maoriene. De skal se De blir utnevnt til tohunga. En mester i whaikorero …» fniste Elaine.

«I hva da, sa De?» spurte William. Så langt hadde han knapt møtt noen av New Zealands urinnvånere, maoriene. Det fantes stammer som holdt til på bredden av Wakatipu, akkurat som i resten av Otago, men den oppadstrebende gullgraverbyen Queenstown var for hektisk for maoriene. Det hendte bare en sjelden gang at noen forvillet seg inn til byen, selv om det fantes dem som hadde slått seg i hop med gullgraverne. Men det var stort sett menn som ikke hadde forlatt sine landsbyer og familier helt frivillig, de var snarere særlinger og bortkomne sønner – akkurat som brorparten av de hvite som prøvde lykken på gullfeltene. De oppførte seg akkurat som de hvite, og ingen av dem brukte så underlige ord som Elaine nettopp hadde gjort.

«Whaikorero. Det er veltalenhetens kunst. Og tohunga betyr ’mester’ eller ’ekspert’. Faren min er en slik, ifølge maoriene. De elsker domsbegrunnelsene hans …» Elaine åpnet døra til pensjonatet for William. Men han nektet å gå inn før henne og holdt elegant døra åpen for henne med den ene foten. Jenta strålte.

William kom til å huske at faren hennes var byens fredsdommer, og at broren Stephen studerte juss. Kanskje han skulle nevne sine egne bestrebelser i denne retningen?

«Så langt kom jeg aldri i mine juss-studier», sa han likesom i forbifarten. «Så De snakker maori, Elaine?»

Elaine trakk på skuldrene. Men øynene hennes lyste opp da han nevnte juss-studiet, akkurat som forventet.

«Ikke så godt som jeg skulle ønske. Vi har alltid bodd ganske langt unna den nærmeste stammen. Moren og faren min snakker veldig godt maori, for de gikk på skole sammen med landsbybarna da de vokste opp i Canterbury Plains. Men jeg ser egentlig aldri en maori annet enn når det er tvister mellom dem og pakeha – og faren min må megle. Og det skjer heldigvis ikke så ofte. Så De har faktisk studert juss?»

William fortalte i nokså vage ordelag om sine tre semestre i Dublin. Men nå var det uansett på tide å si farvel. Da de entret pensjonatet, fikk trekken et melodiøst vindspill til å klinge, hvorpå både Mary og Laurie sporenstreks ilte til og overøste Elaine og William med lystig kvitring. En av tvillingene tok fra William tøykurven og kom nesten ikke over hvor begeistret hun var for hjelpen hans, mens den andre forkynte at badet hans var klart. Men han måtte skynde seg litt, for maten var nesten ferdig, den også. De andre gjestene var alt på plass i spisesalen og hadde neppe særlig lyst til å vente.

William sa høflig farvel til Elaine, som var tydelig skuffet. Han måtte definitivt gjøre flere fremstøt i den retning.

«Hva gjør man i Queenstown når man har lyst til å invitere en ung dame på litt sømmelig moro?» spurte han litt senere den yngste bankmannen, før maten ble servert.

Han hadde foretrukket at Miss Helen ikke hørte ham, men den gamle damen hadde definitivt hørselen i behold. Det virket i hvert fall som om hun dreide oppmerksomheten diskré, men likevel merkbart mot samtalen til de to mennene.

«Det kommer an på sømmelighetsgraden», sukket bankmannen. «Damens sømmelighet, mener jeg. For enkelte damer kan moroa nesten ikke bli sømmelig nok …» Mannen visste hva han snakket om. Han hadde prøvd å varte opp sin medlosjerende, den unge lærerinnen, i ukevis. «Da kan man i høyden følge dem i kirken om søndagene … noe som ikke nødvendigvis er moro. Men alminnelige unge damer går det visst an å invitere på piknik de gangene menigheten arrangerer slikt. Eller sågar på squaredance, når husmorforeningen inviterer til det. Hos Daphne er det naturligvis dans hver lørdag, men det er jo ikke særlig sømmelig …»

«Kan De ikke bare be vesle Miss O’Keefe vise Dem byen», blandet den eldre bankmannen seg inn. «Det gjør hun sikkert med glede, hun er jo vokst opp her. Og en spasertur er i hvert fall uskyldig moro.»

«Så lenge man holder seg unna skogholtene utenfor byen», kommenterte Miss Helen tørt. «Og hvis den aktuelle unge damen skulle være min sønnedatter, og dermed en helt spesiell ung dame, burde De nok først innhente farens tillatelse også …»

«Vet du noe konkret om den unge mannen?»

Aftenmåltidet var et annet, men temaet var det samme. Nå var det Ruben O’Keefe som krysseksaminerte sin datter. William hadde ennå ikke våget å invitere Elaine offisielt, men de hadde likevel møttes igjen allerede dagen etter. Igjen skjedde det «helt tilfeldig», ved inngangen til begravelsesbyrået. Et dårlig valgt møtested, for enda så fantasifull Elaine var ellers, greide hun ikke å dikte opp noe presserende ærend der. Dessuten var kirkegårdsgraveren Frank Baker en gammel venn av faren, og hans kone var fryktelig skravlete av seg. Derfor visste nå halve byen om Elaine O’Keefes forhold til William Martyn – «en av disse gullgraverne», som Mrs. Baker utvilsomt ville omtale ham som.

«Han er en gentleman, pappa. Det er helt sant. Faren eier et gods i Irland», sa Elaine. «Og så har han studert juss også!» forkynte hun med dårlig skjult stolthet. Det var en sann trumf blant kortene som helten hennes satt med.

«Jaså, du. Og så utvandret han for å lete etter gull? Er det for mange advokater i Irland, nå?» spurte Ruben.

«Du dro også ut for å finne gull en gang!» minnet datteren ham på.

Ruben smilte. Elaine ville nok ikke blitt noen dårlig advokat selv heller. Han syntes i grunnen at det var vanskelig å være streng mot henne, for enda så glad han var i sønnene sine – datteren forgudet han. Elaine minnet da også så utrolig om hans elskede Fleurette. Bortsett fra øyenfargen og den freidige lille nesen liknet hun moren og bestemoren på en prikk. Hårets rødnyanse avvek ørlite grann fra formødrenes, for Elaines hår var mørkere og om mulig enda finere og mer krusete enn Fleurettes og Gwyneiras. Det var bare sønnene som hadde arvet Rubens rolige grå øyne og brune hår. Særlig Stephen gikk for å være «sin far opp ad dage». Yngstemannen Georgie var foretaksom og alltid i humør til spillopper. Det passet i grunnen perfekt: Stephen skulle gå i Rubens fotspor på jussens område, mens Georgie var interessert i handel og drømte om å åpne sin egen filial av O’Kay Warehouse. Ruben var en lykkelig mann.

«William Martyn har vært innblandet i en skandale», sa Fleurette likesom i forbifarten da hun satte gratengen på bordet. Det var den samme retten som gjestene i Helens pensjonat fikk servert denne dagen. Fleurette hadde altså ikke laget mat selv i dag, men bestilt en hente-middag hos Mary og Laurie. Men hun hadde ikke vært i forretningen heller.

«Hvordan vet du det?» spurte Ruben mens Elaine nesten mistet gaffelen i gulvet, så sjokkert ble hun.

«Hva mener du med skandale?» mumlet hun.

Fleurettes fortsatt alveaktige ansikt lyste opp. Hun hadde alltid vært en dyktig spion. Ruben husket godt hvordan hun hadde avdekket mysteriet rundt O’Keefe og Kiward Station for ham en gang for lenge, lenge siden.

«Dere skjønner, jeg besøkte ekteparet Brewster i ettermiddag», sa hun muntert. Ruben og Fleurette hadde kjent Peter og Tepora Brewster helt siden barndommen. Peter drev med import- og eksporthandel, etter først å ha bygd opp en ullhandelsvirksomhet i Canterbury. Men så hadde hans hustru Tepora, som var maori, arvet jord i Otago, og de hadde flyttet dit. Nå bodde de i nærheten av Teporas stamme, ti miles vest for Queenstown, og Peter styrte videresalget av gullet som ble utvunnet i regionen, til alle verdens land. «De har besøk fra Irland nå om dagen. Ekteparet Chesfield.»

«Og du regner altså med at denne William Martyn er kjent over hele Irland, som en hund med fem ben?» spurte Ruben. «Hva får deg til å tro noe slikt?»

«Det viste seg faktisk at jeg hadde rett, ikke sant?» svarte Fleurette ertelystent. «Men spøk til side: Jeg kunne naturligvis ikke være sikker på det. Men Lord og Lady Chesfield tilhører den irske adelen med engelske røtter, det er det ingen tvil om. Og farmor Helen har jo funnet ut at den unge mannen har sitt opphav i liknende kretser. Og Irland er jo ikke så stort heller.»

«Hva er det kjæresten til Lainie har funnet på, da?» spurte Georgie nysgjerrig og sendte søsteren et skadefro glis.

«Han er ikke kjæresten min!» sa Elaine hissig, men så bet hun i seg flere kommentarer. Hun var jo nysgjerrig på hva slags skandaler William Martyn var innblandet i, hun også.

«Jeg kjenner ikke detaljene. Chesfield-ekteparet nøyde seg med vage antydninger. Frederic Martyn er i hvert fall en stor og viktig jordeier, det har Lainie rett i. William kommer imidlertid ikke til å arve gården, for han er den yngste av to sønner. Og dessuten er han familiens sorte får. Han sympatiserte med den irske landligaen …»

«Det taler for så vidt til guttens fordel», sa Ruben. «Det er en forbrytelse, det engelskmennene holder på med der borte i Irland. Hvordan kan man la halve befolkningen sulte i hjel når man selv sitter på stappfulle kornlagre? Leilendingene arbeider for sultelønn, mens jordeierne spiser seg fete. Det er flott at den unge mannen engasjerer seg!»

Elaine strålte av lykke.

Moren hennes virket likevel bekymret. «Ikke hvis han benytter seg av terroristiske metoder», innvendte hun. «Og det var nettopp noe slikt Lady Chesfield antydet. William Martyn skal ha vært innblandet i et attentat.»

Ruben rynket pannen. «Når da? Så vidt jeg vet, har det ikke vært noen større uroligheter i Dublin siden 1867. Og det har ikke stått noe i Times om enkeltaksjoner utført av fenierne eller liknende organisasjoner.» De engelske avisene pleide å nå Ruben med noen ukers forsinkelse, men han leste dem alltid nøye.

Fleurette trakk på skuldrene. «Antakelig ble angrepet avverget i en tidlig fase. Eller kanskje det bare var under planlegging. Hva vet jeg? William sitter jo ikke i fengsel heller, han er her i Queenstown og oppvarter datteren vår helt åpenlyst og under eget navn. Forresten var det et annet navn også som ble nevnt i den anledning. En viss John Morley …»

Ruben smilte. «Det var nok en feiltakelse. John Morley of Blackburn er Chief Secretary for Ireland og har sete i Dublin. Han støtter selvstyreforslaget. Det betyr at han er på irenes side. Det er på ingen måte i landligaens interesse å ta ham av dage.»

Fleurette begynte å fylle på tallerkenene. «Jeg sa jo at Chesfieldekteparet uttrykte seg temmelig vagt», sa hun. «Det kan godt være at det bare er rykter. Men én ting er sikkert: William Martyn befinner seg i New Zealand, ikke i sitt elskede Irland. Det er uvanlig for en patriot. De som emigrerer frivillig, pleier å dra til Amerika, der de kan møte likesinnede. Det er litt rart at en irsk aktivist skal havne på gullfeltene her i Queenstown.»

«Men det er da ingen forbrytelse!» erklærte Elaine ivrig. «Kanskje han vil finne gull for å kjøpe opp farens landeiendommer og …»

«Veldig sannsynlig», sa Georgie. «Hvorfor kjøper han ikke like godt hele Irland av dronningen?»

«Vi burde i hvert fall ta en nærmere titt på den unge mannen», sa Ruben for å runde av. «Hvis det er sant at han gjerne vil spasere litt med deg …», sa han og blunket til Elaine, som nesten mistet pusten bare ved tanken, « … noe man har fortalt meg at han sier at han vil, kan du få invitere ham på middag. Og så var det deg, Georgie. Hva var det Miss Carpenter sa til meg i dag morges om matematikkprøven din?»

Broren prøvde å snakke seg vekk fra temaet, mens Elaine knapt greide å få ned en matbit, så oppspilt var hun. William Martyn var interessert i henne! Han ville gå tur med henne! Kanskje han kom til å ta henne med på dans en gang! Eller gå i kirken med henne. Det hadde vært fabelaktig! Da ville alle få se at hun, Elaine O’Keefe, var en omsvermet ung dame, som hadde greid å vekke interessen til den eneste britiske gentleman som noen gang hadde forvillet seg til Queenstown. De andre jentene kom til å bli grønne av misunnelse! For ikke å snakke om kusinen hennes. Denne Kura-maro-tini, som alle påsto var så utrolig vakker. Det var en mørk hemmelighet som lå til grunn for kusinens forestående besøk, og det dreide seg sikkert om en mann. Hva slags mørk hemmelighet kunne det ellers være? Elaine kunne nesten ikke vente til William spurte henne. Og hvor hadde han tenkt å spasere med henne?

Endelig fikk Elaine legge ut på spasertur med William – etter at han pent hadde spurt om hun ville vise ham Queenstown. Elaine lurte riktignok på hvorfor han trengte henne til å vise seg byen, for Queenstown besto egentlig bare av hovedgata – og barbersalongen, smia, postkontoret og byens krambod behøvde egentlig ingen forklaringer. Det eneste som muligens var litt spennende, var Daphnes hotell, men Elaine og William kom selvsagt til å holde seg langt unna dette etablissementet. Til slutt bestemte Elaine seg for å tøye begrepet «by» aldri så lite og vise sin prins veien ned til innsjøen.

«Lake Wakatipu er enorm, men de omliggende fjellene får den til å virke mindre. Faktisk er den hundre og femti miles lang. Og så er den i stadig bevegelse. Vannet stiger og faller hele tiden. Maoriene sier at det kommer av hjerteslagene til kjempen som ligger og sover på bunnen av innsjøen. Men det er bare en legende. Maoriene har mange slike historier, vet De.»

William smilte. «Hjemlandet mitt er også rikt på eventyr. Om feer og sjøløver som antar menneskeskikkelse når det er fullmåne …»

Elaine nikket ivrig. «Ja, jeg vet det. Jeg har en bok med irske eventyrfortellinger. Og hesten min er oppkalt etter en fe. ’Banshee’, heter hun. Kanskje De har lyst til å treffe Banshee? Hun er en welsh cob. Mormoren min tok med seg forfedrene hennes fra Wales …»

William lot som om han lyttet oppmerksomt, men egentlig var han ikke særlig interessert i hester. Han ville ha brydd seg like lite om Banshee hvis Gwyneira Warden hadde importert forfedrene hennes fra Connemara. Han syntes det var langt mer spennende at han skulle få treffe Elaines foreldre, Ruben og Fleurette O’Keefe, etter spaserturen. Han hadde naturligvis sett dem før og vekslet noen ord med dem, han hadde tross alt kjøpt utstyret sitt i forretningen deres. Men i kveld var han altså invitert på middag og ville dermed få anledning til å knytte private kontakter. Og det trengte han sårt, slik det så ut nå. Denne morgenen hadde Joey sagt opp partnerskapet med ham. Den gamle gullgraveren hadde vært rimelig tålmodig de første dagene, men etter en knapp uke var Williams «manglende stå-på-vilje», som han kalte det, begynt å gå ham på nervene. William, derimot, syntes det var helt normalt å ta det litt mer med ro etter de første dagene med det tunge fysiske arbeidet med vaskerenna. Han var støl i hele kroppen, og det hastet jo ikke. William hadde det i hvert fall ikke travelt. Men Joey hadde sagt klart fra om at en dag uten gullfunn var en bortkastet dag for ham – og han drømte faktisk ikke om gullklumper på størrelse med klinkekuler, bare om litt gullstøv som kunne sikre ham litt whisky og en daglig porsjon stew eller fårekjøtt ved leirbålet.

«Det er håpløst å samarbeide med sånne bortskjemte guttevalper som deg!» hadde han sagt til William. Han hadde visst funnet seg en annen partner som satt på et skjerp som var minst like lovende som Williams, og som var villig til å dele med ham. Joeys eget skjerp hadde for lengst sluttet å kaste av seg, han hadde vært nokså uheldig med valget.

Nå måtte William enten fortsette på egen hånd eller finne seg noe annet å drive med, og han foretrakk helt klart det siste. Allerede nå begynte man å få en forsmak på vinteren i de tidlige morgentimene og utpå kvelden. I juli og august var Queenstown fullstendig nedsnødd, hadde han hørt. Det var sikkert veldig pent å se på – men å vaske gull i islagte elver? William kunne tenke seg hyggeligere ting å drive med. Kanskje Ruben O’Keefe hadde et godt forslag.

William hadde sett huset til O’Keefe-familien når han padlet forbi på elva: Et hyggelig trehus med hage og noen uthus. Det var ikke særlig imponerende sammenliknet med Martyn’s Manor. Men i dette nybrottslandet måtte man nok akseptere at selv herskapelige boliger holdt en lavere standard enn han var vant til. Og bortsett fra den litt primitive arkitekturen hadde Goldnugget Manor tross alt en del fellestrekk med den engelske landadelens residenser – hunder som kom løpende straks man satte sine ben på tomten, for eksempel. Williams mor hadde noen welsh corgi-hunder, og her holdt de seg med en form for collier. Fårehunder, importert fra Wales, de også, slik Elaine straks begynte å legge ut om med begeistring. Elaines mor Fleurette hadde tatt med seg tispen Gracie fra Canterbury Plains, og Gracie hadde formert seg flittig. William fattet ikke hva man skulle med slike dyr når man ikke bodde på gård, men Elaine og familien hennes syntes vel at de hørte med. Ruben O’Keefe var ikke kommet hjem ennå, slik at William måtte være med på en guidet rundtur gjennom stallen og hilse på Elaines vidunderlige hoppe Banshee.

«Hun er noe helt for seg selv fordi hun er skimlete! Det er sjelden blant welsh cobs. Alle de andre hestene til mormor har vært svarte og brune, men Banshee har utseendet sitt etter en welsh mountain-ponni som mor fikk da hun var barn. Den levde utrolig lenge, jeg har faktisk ridd på den selv også …»

Elaine plapret i vei, men det plaget ikke William. Han syntes hun var fortryllende, og det sprudlende temperamentet fikk ham til å bli lysere til sinns. Det virket som om hun aldri sto i ro. De røde krøllene vippet med for hver eneste bevegelse. Dessuten hadde hun pyntet seg for ham. Hun hadde på seg en gressgrønn kjole med detaljer av brune kniplingsblonder. Hun hadde prøvd å samle håret i en slags hestehale holdt sammen av et fløyelsbånd, men det var håpløst – ennå før Elaine var ferdig med å vise ham byen, var håret så bustete at man skulle tro hun aldri hadde gredd det. William begynte å tenke på hvordan det ville føles å kysse denne villstyringen. Han hadde gjort sine erfaringer med en rekke mer eller mindre lettlivede piker i Dublin, og dessuten med de irske leilendingenes døtre – noen av jentene hadde vært svært imøtekommende når de kunne oppnå fordeler for sine familier, mens andre hadde lagt vekt på å fremstå som dydige. Men Elaine vekket beskytterinstinktet hans. William så henne snarere som et fortryllende barn enn som kvinne – i hvert fall inntil videre. Det ville helt sikkert være en fascinerende erfaring – men tenk om jenta tok saken alvorlig? Hun var åpenbart forelsket oppover begge ørene. Elaine var ute av stand til å forstille seg, og følelsene for William lå tykt utenpå henne.

Fleurette O’Keefe så det naturligvis, hun også. Hun virket ikke så rent lite bekymret da hun kom ut på verandaen for å hilse på datterens unge kavaler.

«Velkommen til Nugget Manor, Mr. Martyn!» sa hun smilende og rakte ham hånden. «Kom inn, og ta en aperitiff med oss. Mannen min kommer straks, han skal bare skifte først.»

Til Williams overraskelse viste det seg at O’Keefe-familiens bar var meget velassortert. Fleurette og Ruben måtte være vinelskere. Det første Elaines far gjorde, var å åpne en bordeauxvin slik at den fikk lufte seg før maten, men han kunne også tilby gjesten en førsteklasses irsk whisky. William snurret på glasset til Ruben var klar til å skåle med ham.

«Skål for Deres nye liv i dette nye landet! Jeg er sikker på at De savner Irland, men dette er et land med fremtiden foran seg. Hvis De er villig til å gi det en sjanse, er det lett å bli glad i.»

William skålte med ham. «Skål for Deres nydelige datter, som for mitt vedkommende kaster en eventyraktig glans over denne byen!» svarte han. «Tusen takk for at De viste meg byen, Elaine. Fra nå av kommer jeg til å se dette landet bare med Deres øyne.»

Elaine strålte og nippet til vinen.

Georgie himlet med øynene. Hun kunne bare prøve å nekte for at hun var forelsket!

«Er det sant at De var fenier, Mr. Martyn?» spurte gutten nysgjerrig. Han hadde hørt om den irske undergrunnsorganisasjonen og tørstet etter eventyrlige historier.

Plutselig var det som om William var på vakt. «Fenier, jeg? Jeg skjønner ikke …»

Hva visste denne familien om hans fortid?

Ruben var tydelig ille berørt. Den unge mannen skulle da ikke bli konfrontert med resultatet av Fleurettes snushanevirksomhet etter bare fem minutters bekjentskap! «Georgie, hva er det du snakker om? Mr. Martyn var selvsagt ingen fenier. Organisasjonen er praktisk talt oppløst. Mr. Martyn må ha vært et spedbarn da de siste opptøyene fant sted! Unnskyld, Mister …»

«Bare kall meg William!»

«William. Men sønnen min har hørt visse rykter … Guttene her tror at hver eneste ire er en frihetskjemper.»

William smilte. «Slik er det dessverre ikke, George», sa han og snudde seg mot Elaines bror. «Ellers ville øya vært fri for lengst … Men vi behøver ikke diskutere det nå. Det er en nydelig eiendom De har …»

Ruben og Fleurette fortalte litt om Nugget Manor, og Ruben berettet om sin mislykkede gullgraverkarriere på en festlig og underholdende måte. William fattet mot. Når Elaines far selv hadde prøvd seg som gullgraver uten hell, hadde han sikkert også forståelse for hans problemer. Men han ville ikke ta opp saken riktig ennå, i stedet lot han O’Keefe-ekteparet velge samtaletemaer hele middagen gjennom. De benyttet anledningen til å fritte ham grundig ut, akkurat som forventet, men William greide seg fint. Han opplyste høflig om sin herkomst og sin utdanning, som var helt i samsvar med normen for hans samfunnslag: Huslærer de første årene, så et eliteinternat i England og til slutt college. William hadde riktignok ikke fullført universitetsutdannelsen, men den biten hoppet han elegant over. Han fortalte også bare vagt om sine arbeidsoppgaver på farens gods. Til gjengjeld utbroderte han juss-studiet i Dublin kraftig. Han visste at Ruben O’Keefe var interessert, og ettersom Ruben straks deretter dreide samtalen inn på lovforslaget om irsk selvstyre, hadde William mye å bidra med. Da middagen gikk mot slutten, var han temmelig overbevist om at han hadde gjort et godt inntrykk. Ruben O’Keefe virket avslappet og vennlig.

«Men hvordan går det med gullgravingen?» spurte han til slutt. «Har De kommet drømmen om rikdom litt nærmere?»

Nå hadde han sjansen. William satte opp en bekymret mine. «Jeg er redd det var et feilsteg», sa han. «Og jeg kan ikke engang påstå at jeg ikke ble advart. Deres henrivende datter fortalte meg allerede første gang vi møttes at gullgraving er en aktivitet som passer bedre for drømmere enn for seriøse nybyggere.» Han smilte til Elaine.

Ruben virket overrasket. «Men i forrige uke virket det da på ingen måte slik! Kjøpte De ikke en komplett gullgraverutrustning, inkludert et campingtelt?»

William gjorde en unnskyldende gest. «Noen ganger koster det dyrt å trå feil», sa han bedrøvet. «Men en uke på skjerpet fikk meg fort ned på jorden igjen. Avkastningen står på ingen måte i forhold til innsatsen …»

«Det kommer helt an på!» Georgie blandet seg ivrig inn i samtalen. «I forrige uke dro jeg for å vaske gull med vennene mine, og Eddie – sønnen til smeden – fant en gullklump som han fikk trettiåtte dollar for!»

«Mens du slet hele dagen og ikke tjente noen ting», minnet Elaine ham på.

Georgie trakk på skuldrene. «Jeg hadde uflaks.»

Ruben nikket. «Og der har vi gullrush-problematikken i et nøtteskall. Det er hasardspill, og det er ikke ofte folk skårer full pott. Det pleier å gå opp og ned. Karene greier så vidt å holde hodet over vannet med det skjerpet kaster av seg, og alle går rundt og håper at de en dag skal trekke vinnerloddet.»

«Jeg tror vinnerloddet kommer i form av noe helt annet», forkynte William og streifet Elaine med et raskt blikk. Elaine lyste opp. Hun konsentrerte seg naturligvis helt og holdent om den unge mannen som satt ved siden av henne, men Ruben og Fleurette la faktisk merke til blikket, de også.

Fleurette kunne ikke riktig sette fingeren på det, men hun følte at noe var galt, enda den unge mannen gjorde et uklanderlig inntrykk. Det virket imidlertid ikke som om Ruben delte hennes fornemmelse. Han smilte.

«Hva slags planer har De nå, da, unge mann?» spurte han vennlig.

«Tja …» William la inn en effektfull pause, som om han knapt hadde ofret det en tanke. «Den kvelden jeg kom, sa en av bankmennene på pensjonatet at jeg burde konsentrere meg om noe jeg faktisk kan. Og det mest opplagte er naturligvis en stilling som bestyrer på en sauefarm …»

«Så De har tenkt å reise igjen?» Elaine hørtes skuffet og forskrekket ut, selv om hun prøvde å gi stemmen en nøytral klang.

William trakk på skuldrene. «Helst ikke, Elaine. Ikke hvis det lar seg unngå. Men de fleste store sauefarmene ligger jo i Canterbury Plains …»

Fleurette smilte til ham. Hun følte seg så forunderlig lettet.

«Kanskje jeg kan hjelpe Dem med en anbefaling. Foreldrene mine driver en stor farm ved Haldon og har utmerkede forbindelser.»

«Men det er så langt unna …» Elaine prøvde å få stemmen under kontroll, men Williams ord hadde truffet henne rett i hjertet, som en dolk. Tenk om han dro sin vei og hun aldri fikk se ham igjen … Elaine kjente at hun bleknet. Hvorfor akkurat nå, hvorfor han …

Ruben O’Keefe registrerte hustruens lettelse, men han så også hvor skuffet datteren var. Fleurette ville åpenbart fjerne den unge mannen fra Elaines side så raskt som mulig, uten at han forsto hvorfor. William Martyn gjorde da et godt inntrykk, så vidt han kunne se. Man kunne vel gi ham en sjanse i Queenstown, det var da ikke det samme som å love bort datteren til ham!

«Vel … kanskje Mr. Martyns evner strekker seg lenger enn til bare å telle sauer?» sa han godlynt. «Hva med regnskapsførsel, William? Jeg kunne trenge noen til å hjelpe meg med den strevsomme bokføringen. Skjønt hvis De tar sikte på en ledende stilling …»

Rubens mine viste med all tydelighet at han ikke anså det som særlig realistisk. Verken Gwyneira Warden eller de andre sauebaronene østpå var interessert i at en uerfaren spirrevipp fra Irland skulle komme og fortelle dem hvordan man drev en sauefarm. Ruben var riktignok ikke særlig interessert i krøtterdrift selv, men han var vokst opp på en sauefarm, og han var ikke dum. Krøtterhold og krøtteroppdrett i New Zealand var noe ganske annet enn landbruk i Storbritannia og Irland – det hadde Gwyneira Warden understreket mer enn én gang. Hans egen far hadde hatt tre tusen sauer, men driften hadde aldri lønnet seg. Gwyneiras far i Wales, derimot, hadde hatt mindre enn tusen sauer og likevel vært en av landets viktigste sauerøktere. Dessuten hadde Ruben ingen tro på at William var i stand til å holde styr på de hardbarkede karene som arbeidet som gjetere og saueklippere i New Zealand.

William smilte vantro. «Betyr det at De tilbyr meg ansettelse, Mr. O’Keefe?»

Ruben nikket. «Hvis De er interessert, så. De blir nok ikke rik av å føre regnskapet for meg, men De får i hvert fall arbeidserfaring. Og hvis sønnen min virkelig skulle gjøre alvor av drømmen om å åpne filialer i andre småbyer, er det nok også muligheter for å stige i gradene», sa han og nikket til Georgie.

William hadde egentlig ingen planer om å gjøre karriere som filialsjef i en småby. Han ville heller ha sin egen kjede, eller gifte seg inn i denne, hvis ting fortsatte å utvikle seg i riktig retning. Men Rubens tilbud var en begynnelse.

Han sendte Elaine et nytt blikk, som varte ørlite grann lenger enn det forrige. Hun gjengjeldte det salig, mens hun rødmet og bleknet om hverandre. Så reiste han seg og rakte Ruben O’Keefe hånden.

«Jeg er mannen De leter etter!» forkynte han høytidelig.

Ruben tok hånden hans. «Jeg ser frem til et godt samarbeid. Vi burde skåle for det – kanskje med en lokal whisky? De skal tross alt være her en god stund fremover.»

Elaine fulgte William ut da han omsider takket for seg. Landskapet rundt Queenstown viste seg fra sin vakreste side denne kvelden. De majestetiske toppene var svøpt i måneskinn, og myriader av stjerner blinket på himmelen. Elva var gjort av flytende sølv, og skogen var fylt med nattfuglenes skrik.

«Så underlig at de synger i måneskinn», sa William tankefullt. «Det er som å være i en trollskog.»

«Jeg ville ikke kalle de skrikene for sang, akkurat …» Elaine hadde i grunnen ikke særlig sans for romantikk, men hun gjorde sitt beste. Diskré smøg hun seg inntil ham.

«For hunnene er denne skrikingen som de vakreste serenader», sa William. «Spørsmålet er ikke hvor god man er til noe, men hvem man gjør det for.»

Elaines hjerte flommet over. Selvfølgelig, han gjorde det for henne! Det var på grunn av henne at han ga avkall på en godt betalt jobb som bestyrer på en sauefarm og nøyde seg med en assistentstilling i farens forretning! Hun snudde seg mot ham.

«Du skulle … jeg mener, du hadde ikke behøvd å gjøre det», sa hun vagt.

William så inn i det åpne ansiktet som lyste i måneskinnet. Hun så opp på ham med en blanding av uskyld og forventning.

«Noen ganger har man ikke noe valg», hvisket han og søkte leppene hennes.

For Elaine eksploderte natten i et kyss.

Fleurette holdt øye med datteren fra vinduet.

«De kysser!» sa hun og helte resten av vinen i glasset sitt, så heftig at man skulle tro hun prøvde å tømme Elaines minne samtidig med flasken.

Ruben lo. «Hadde du ventet noe annet? De er unge og forelsket.»

Fleurette bet seg i leppa og tømte glasset i én slurk. «Jeg håper bare vi ikke kommer til å angre …» mumlet hun.