Originaltittel: The Wise Man’s Fear

© Patrick Rothfuss

© Bazar Forlag AS
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Morten Hansen

Omslagsdesign: Bazar Forlag

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 978-82-8087-670-6

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Til mine tålmodige fans, som har lest bloggen og sagt at det de virkelig ønsker, er en ordentlig bra bok, selv om det tar litt lengre tid.

Til mine dyktige beta-lesere, som har gitt meg uvurderlig hjelp og funnet seg i mitt paranoide hemmelighets- kremmeri.

Til min enestående agent, som har holdt ulvene fra døren på mer enn én måte.

Til min kloke redaktør, som ga meg tid og rom til å skrive en bok jeg er veldig stolt av.

Til min kjærlige familie, som har støttet meg og minnet meg på at det kan være sunt å gå ut av huset en gang iblant.

Til min forståelsesfulle kjæreste, som ikke gikk fra meg når det endeløse redigeringsarbeidet gjorde meg fæl og rasende.

Til min lille sønn, som er glad i pappaen sin selv om jeg hele tiden må gå og skrive. Til og med når vi har det kjempegøy. Til og med når vi snakker om ender.

En vis manns frykt

PROLOG

En stillhet i tre deler

Demringen nærmet seg. På vertshuset Veisteinen rådet stillheten, og det var en stillhet i tre deler.

Den mest åpenbare delen var en veldig, rungende stillhet, som besto av ting som manglet. Hadde det vært uvær, ville regndråpene ha trommet og plasket mot selasrankene bak vertshuset. Tordenbrakene ville ha mumlet og rumlet og jaget stillheten bortover veien som falne høstløv. Hadde det vært veifarende som lå urolig på rommene sine, ville de ha strakt seg og knurret så stillheten flyktet lik vage, halvt glemte drømmer. Hadde det vært musikk å høre … men nei, selvfølgelig var det ingen musikk. Faktisk fantes ikke noe av dette, og dermed besto stillheten.

Inne på Veisteinen dro en mørkhåret mann forsiktig igjen bakdøren etter seg. I det fullkomne mørket smøg han seg gjennom kjøkkenet, videre gjennom skjenkerommet og ned kjellertrappen. Med en letthet som kom av lang erfaring unngikk han de løse plankene som kunne knirke eller knake under vekten av ham. Hvert langsomme skritt ga bare fra seg et bitte lite tapp mot gulvet. På den måten føyde han en liten, stjålen stillhet til den store, den rungende. Det skapte en slags blanding, et kontrapunkt.

Den tredje stillheten var ikke så lett å oppdage. Om du lyttet lenge nok, ville du kanskje begynne å fornemme den i vindusrutenes kulde og de glatte gipsveggene i vertshusholderens rom. Den lå i den mørke kisten som sto ved foten av en hard og smal seng. Og den lå i hendene til mannen som lå der urørlig og så etter den første, bleke antydningen til demringens kommende lys.

Mannen hadde illrødt hår, rødt som flammer. Øynene var mørke og fjerne, og det var noe resignert over ham der han lå, som om han for lenge siden hadde gitt opp ethvert håp om søvn.

Veisteinen var hans, akkurat som den tredje stillheten var hans. Det var passende, siden den var den største stillheten av de tre, en stillhet som holdt de andre inni seg. Den var dyp og vid som høstens slutt. Den var tung som en stor stein glattslipt av elvevann. Det var en tålmodig lyd, lyden av snittblomster, lyden av en mann som venter på å dø.

KAPITTEL 1

Eple og hyllebær

Bast sto henslengt mot den lange mahognidisken og kjedet seg. Han så seg omkring i det tomme rommet, sukket og lette til han fant en ren linklut. Så begynte han med en oppgitt mine å pusse en del av disken.

Etter en liten stund bøyde Bast seg frem og myste på en halvt synlig flekk. Han skrapte på den og så med rynket panne på det fettete avtrykket etter fingeren. Han bøyde seg nærmere, pustet på bardisken og pusset den energisk. Så stanset han, pustet tungt ut mot treverket og skrev et stygt ord i duggen.

Bast kastet fra seg kluten og tok seg frem mellom de tomme bordene og stolene, bort til vertshusets store vinduer. Der ble han stående en lang stund og se på grusveien som gikk gjennom sentrum av byen.

Bast sukket igjen og begynte å vandre frem og tilbake i rommet. Han beveget seg med en dansers ledige eleganse og en katts fullkomne nonchalanse. Men da han dro hendene gjennom det mørke håret, var det en rastløs gest. Det blå blikket streifet uopphørlig gjennom rommet, som om det lette etter en vei ut. Som om det lette etter noe han ikke hadde sett hundre ganger før.

Men det var ikke noe nytt der. Tomme bord og stoler. Tomme krakker ved bardisken. To digre tønner sto på benken bak disken, én til brennevin, én til øl. Mellom tønnene sto det en veldig samling flasker i alle former og farger. Over flaskene hang et sverd.

Basts blikk falt ned på flaskene igjen. Han betraktet dem ettertenksomt en lang stund, så gikk han bak disken og fant frem et stort leirkrus.

Han trakk et dypt åndedrag, pekte på den første flasken i nederste rad og begynte å synge for seg selv mens han telte bortover raden.

Maigull. Maistang.

Fang og bær.

Gnister. Aske.

Hyllebær.

Han avsluttet reglen mens han pekte på en tykk, liten grønn flaske. Han vred ut korken og tok en prøvende slurk, så skar han en grimase og grøsset. Han satte fort fra seg flasken igjen og tok en som var smekker og rød isteden. Han tok en slurk av den også og gned de våte leppene mot hverandre med en tankefull mine, så nikket han og skjenket en raus skvett i kruset sitt.

Han pekte på neste flaske og begynte å telle igjen:

Kofte. Kvinne.

Månens lys.

Varme. Vindu.

Ikke frys.

Denne gangen ble det en gjennomsiktig flaske med en lysegul væske i. Bast dro ut korken og skjenket en stor klunk i kruset uten å bry seg om å smake først. Han satte fra seg flasken, løftet kruset og lot væsken virvle dramatisk rundt før han tok en slurk. Han smilte et strålende smil og knipset på den nye flasken med fingeren så den ga fra seg en lett klang før han tok fatt på syngereglen igjen:

Brygg. Bygg.

Stein og stav.

Vind og vann –

Det knirket i en gulvplanke, og Bast så opp med et stort smil. «God morgen, Reshi.»

Den rødhårede vertshusholderen sto nederst i trappen. Han strøk med de langfingrede hendene over det rene forkleet og den langermede skjorten han hadde på seg. «Har gjesten vår våknet ennå?»

Bast ristet på hodet. «Ikke så mye som en rasling eller et pip.»

«Han har hatt noen vanskelige dager,» sa Kote. «Det begynner vel å sette sitt preg på ham.» Han nølte, så løftet han på hodet og snuste. «Har du drukket?» Spørsmålet lød mer nysgjerrig enn anklagende.

«Nei,» sa Bast.

Vertshusholderen hevet det ene øyenbrynet.

«Jeg har smakt, » sa Bast med trykk på ordet. «Smaking kommer før drikking.»

«Aha,» sa vertshusholderen. «Så du forberedte deg på å drikke, altså?»

«Ved alle småguder, ja,» sa Bast. «I overdrevne mengder. Hva i helvete skal man ellers finne på?» Bast tok frem kruset han hadde satt under bardisken, og tittet ned i det. «Jeg håpet på hyllebær, men det ble en eller annen slags melon.» Tankefullt lot han væsken virvle rundt. «Og noe krydderaktig.» Han tok en slurk til og myste ettertenksomt. «Kanel?» spurte han og så på rekkene med flasker. «Har vi i det hele tatt mer hyllebær?»

«Det er der et eller annet sted,» sa vertshusholderen uten å bry seg om å se på flaskene. «Vær stille et øyeblikk og hør etter, Bast. Vi må snakke om det du gjorde i går kveld.»

Bast sto brått helt stille. «Hva gjorde jeg, Reshi?»

«Du stanset den skapningen fra Mael,» sa Kote.

«Å.» Bast slappet av og gjorde en avfeiende håndbevegelse. «Jeg bare sinket den, Reshi. Det var det hele.»

Kote ristet på hodet. «Du skjønte at det ikke bare var en galning. Du prøvde å advare oss. Hvis du ikke hadde vært så rask …»

Bast rynket pannen. «Jeg var ikke så rask, Reshi. Den tok Sjurd.» Han så ned på de velskrubbede gulvplankene ved bardisken. «Jeg likte Sjurd.»

«Alle andre vil tro at det var smedlærlingen som reddet oss,» sa Kote. «Og det er antakelig like bra. Men jeg vet sannheten. Hadde det ikke vært for deg, ville den ha slaktet ned alle som var her.»

«Å, Reshi, det er rett og slett ikke sant,» sa Bast. «Du ville ha knertet den som en høne. Jeg var bare først ute.»

Vertshusholderen avfeide kommentaren med en skuldertrekning. «Det som skjedde i går kveld, fikk meg til å tenke,» sa han. «Og fundere på hva vi kan gjøre for å få det litt tryggere her omkring. Har du noen gang hørt ’De hvite rytternes jakt’?»

Bast smilte. «Det var vår sang før den ble deres, Reshi.» Han trakk pusten og sang med vakker tenorstemme:

Hvite som snø var de hester de red,

sølvsverd og buer av horn bar de med.

Smidige kvister flettet så skjønt

kranset pannen i rødt og i grønt.

Vertshusholderen nikket. «Akkurat den strofen jeg tenkte på. Tror du at du kunne ordne med det mens jeg gjør i stand her?»

Bast nikket begeistret og praktisk talt løp av sted, men stanset ved kjøkkendøren. «Du begynner vel ikke uten meg?» spurte han engstelig.

«Vi begynner så snart gjesten vår har spist og er klar,» sa Kote. Da han så uttrykket i ansiktet til eleven sin, ga han etter litt. «Men jeg skulle tro du har en time eller to på deg.»

Bast kikket ut gjennom døren, så inn i rommet igjen.

En munter mine streifet vertshusholderens ansikt. «Og jeg skal rope før vi begynner.» Han gjorde en skyssende håndbevegelse. «Av sted med deg nå.»

Mannen som kalte seg Kote, fulgte sin vanlige rutine på vertshuset Veisteinen. Han beveget seg som et urverk, som en vogn som ruller bortover veien i velbrukte hjulspor.

Først var det brødet. Han blandet mel og sukker og salt med hendene, uten å ta seg bryet med å måle opp. Han tilsatte litt surdeig fra leirkrukken i spiskammeret, knadde deigen, formet runde emner og satte dem til heving. Han skuffet asken ut av komfyren på kjøkkenet og tente opp i den.

Deretter gikk han inn i skjenkerommet og la ved i den svarte steinpeisen, sopet asken av det veldige ildstedet langs nordveggen. Han pumpet opp vann, vasket hendene og hentet en bit fårekjøtt i kjelleren. Han hogg til ny tennved, bar inn vedkubber, slo opp brødet som sto til heving, og flyttet det nærmere ovnen, som nå var varm.

Og så var det brått ikke noe mer å gjøre. Alt var klart. Alt var rent og pent. Den rødhårede mannen sto bak bardisken, og blikket hans vendte sakte tilbake fra det fjerne stedet det hadde vært, og fokuserte på her og nå, på selve vertshuset.

Blikket stanset til slutt på sverdet som hang på veggen over flaskene. Det var ikke et spesielt vakkert sverd, verken utsmykket eller iøynefallende. Det var på en måte truende. På samme måte som en klippe er truende. Det var grått og plettfritt og kaldt å ta på. Det var skarpt som knust glass. I det svarte treverket i monteringsplaten var det risset inn ett enkelt ord: Dårskap.

Vertshusholderen hørte tunge skritt i vindfanget utenfor. Det skranglet høyt i dørklinken, fulgt av et høyt hallooo og banking på døren.

«Et øyeblikk, bare!» ropte Kote. Han skyndte seg til døren og vred om den store nøkkelen i den blanke messinglåsen.

Gard sto med den tunge neven løftet for å banke på. Det værbitte ansiktet ble kløyvd av et smil da han så vertshusholderen. «Er det Bast som har åpnet for deg i dag igjen?» spurte han.

Kote smilte overbærende.

«Han er en god gutt,» sa Gard. «Bare litt vimsete. Jeg trodde du kanskje ville holde stengt i dag.» Han kremtet og kikket ned i gulvet et øyeblikk. «Det ville jo ikke ha vært så rart, med tanke på omstendighetene.»

Kote stakk nøkkelen i lommen. «Åpent som alltid. Hva kan jeg stå til tjeneste med?»

Gard kom inn og nikket ut mot gaten, hvor det sto tre tønner i en kjerre like ved. De var nye, med lyst, polert tre og blanke metallbånd. «Jeg visste at jeg ikke ville få sove i natt, så jeg gjorde ferdig den siste for deg. Dessuten hørte jeg at Barland skulle komme med den første lasten vinterepler i dag.»

«Det setter jeg pris på.»

«Tette og fine, så de holder over vinteren.» Gard gikk bort til en av tønnene og knakket stolt med knoken i siden på den. «Den som ikke samler vinterepler, fater ingenting.» Han kikket opp med et glimt i øyet og knakket på tønnen igjen. «Tok du den? Fater, fatter?»

Kote stønnet lavt og gned seg i ansiktet.

Gard humret for seg selv og lot hånden gli over de blanke metallbåndene på en av tønnene. «Jeg har aldri lagd en tønne med messingbånd før, men disse her ble nesten finere enn jeg kunne håpet på. Du får gi beskjed hvis de ikke holder seg tette. Så skal jeg ta en titt på dem.»

«Jeg er glad det ikke var for mye bryderi,» sa vertshusholderen. «Det blir så fuktig i kjelleren. Jeg var redd for at jern bare ville ruste i stykker på et par år.»

Gard nikket. «Veldig lurt,» sa han. «Det er ikke mange som tenker så langsiktig.» Han gned seg i hendene. «Kan du hjelpe meg med dem? Det ville vært for ille å miste en av dem og lage hakk i gulvet ditt.»

De satte i gang. To av de messingbeslåtte tønnene havnet i kjelleren, mens den tredje ble manøvrert inn bak bardisken, gjennom kjøkkenet og videre ut i spiskammeret.

Etter det gikk de to mennene tilbake til skjenkerommet og stilte seg på hver sin side av bardisken. Det var stille en liten stund mens Gard så seg omkring i det tomme rommet. Ved bardisken var det to krakker færre enn det burde ha vært, og det var et tomrom der det skulle ha stått et bord. I det ryddige skjenkerommet var dette like påfallende som mellomrom i en tanngard.

Gard slet blikket bort fra en velskrubbet del av gulvet nær bardisken. Han stakk hånden i lommen og tok opp to matte jernspik, nesten helt uten å skjelve. «Gi meg en kort øl, er du snill, Kote,» sa han med ru stemme. «Jeg vet det er tidlig, men jeg har en lang dag foran meg. Jeg skal hjelpe Murringfamilien med å ta inn hveten.»

Vertshusholderen tappet opp ølet og rakte seidelen taust over disken. Gard drakk halvparten i én lang slurk. Øynene var rødkantede. «Utrivelige greier, det der i går kveld,» sa han uten å opprette øyekontakt, og så tok han en slurk til.

Kote nikket. Utrivelige greier, det der i går kveld. Antakelig var det alt Gard noen gang ville ha å si om dødsfallet til en mann han hadde kjent hele livet. Folk her omkring var godt kjent med døden. De drepte sin egen buskap. De døde av feber, fall eller beinbrudd som ikke grodde. Døden var som en utrivelig nabo. Man unnlot å snakke om ham, for da ville han kanskje høre det og bestemme seg for å hilse på.

Unntatt i historier, selvfølgelig. Fortellinger om forgiftede konger og dueller og gamle kriger gikk bra. Slike fortellinger kledde opp døden i utenlandske klær og sendte ham langt bort fra ens egen dør. Pipebrann eller krupp, det var skremmende. Men Gibeas rettergang eller beleiringen av Enfast, det var noe annet. Det var som bønner, som besvergelser man mumlet sent på kvelden når man gikk alene i mørket. Historier var som billige amuletter man kjøpte av en tuskhandler, bare for sikkerhets skyld.

«Hvor lenge skal han der skriveren være her?» spurte Gard etter en liten stund. Stemmen ga gjenklang i kruset. «Kanskje jeg skulle få skrevet ned et par ting, bare for sikkerhets skyld.» Han rynket pannen. «Far min kalte det alltid for skiftepapirer. Husker ikke hva det egentlig heter.»

«Hvis det bare er eiendelene dine som skal tas hånd om, er det disposisjonsretten du vil få ned på papir,» sa vertshusholderen saklig. «Hvis det dreier seg om andre ting, kalles det for arveforordning.»

Gard hevet øyenbrynet mot vertshusholderen.

«Det har jeg i hvert fall hørt,» sa vertshusholderen, som kikket ned og gnikket på bardisken med en ren, hvit klut. «Skriveren nevnte noe i den stilen.»

«Arvefor–» mumlet Gard ned i kruset. «Jeg tror jeg bare får be om skiftepapirer, og så får han gjøre dem offisielle på den måten han synes er best.» Han så opp på vertshusholderen. «Det er sikkert flere som vil ha noe lignende, nå som tidene er som de er.»

Et øyeblikk så det ut som om vertshusholderen rynket pannen irritert. Men nei, det gjorde han slett ikke. Der han sto bak bardisken, så han ut akkurat som han pleide, med fredelig og vennlig oppsyn. Han nikket lett. «Han sa noe om at han skulle begynne å ta imot folk utpå dagen,» sa Kote. «Han ble litt oppskaket av alt som skjedde i går kveld. Hvis noen møter opp tidlig, blir de nok skuffet.»

Gard trakk på skuldrene. «Burde ikke ha så mye å si. På formiddagen kommer det uansett ikke til å være mer enn ti personer i hele byen.» Han tok en ny slurk med øl og kikket ut av vinduet. «I dag er folk ute på åkeren, det er helt sikkert.»

Vertshusholderen så ut til å slappe av litt. «Han kommer til å være her i morgen også. Så alle behøver ikke å komme flygende i dag. Hesten hans ble stjålet borte ved Abbedvad, og han prøver å finne seg en ny.»

Gard sugde medfølende på tennene. «Stakkars krek. Han kommer aldri til å finne noen hest nå som innhøstinga er i full gang, samme hvor mye han betaler. Selv ikke Kasper klarte å finne en erstatning for Nelly etter at det edderkoppvesenet angrep ham borte ved Gammelbrua.» Han ristet på hodet. «Det virker bare for galt at noe sånt skal skje mindre enn en halvmil fra ens egen dør. Den gangen jeg –»

Gard tidde. «Herre og frue, jeg høres ut som min gamle far.» Han dro inn haken og gjorde stemmen litt grovere. «Den gang jeg var gutt, hadde vi ordentlig vær. Mølleren holdt tommelen unna vekta, og folk kunne kunsten å passe sine egne saker.»

Vertshusholderen fikk et vemodig smil om munnen. «Min far pleide å si at ølet var bedre, og at det var færre hjulspor i veiene.»

Gard smilte, men det forsvant fort. Han så ned, som om det han skulle si, plaget ham. «Jeg vet at du ikke er her fra traktene, Kote. Sånt er ikke så lett. En del mennesker tror ikke at en fremmed vet hvilken dag det er engang.»

Han pustet dypt inn og møtte fortsatt ikke vertshusholderens blikk. «Men jeg har en følelse av at du vet sånt som andre ikke vet. Du har liksom et videre utsyn.» Han så opp, og øynene var alvorlige og trette, mørke rundt kantene av mangel på søvn. «Er alt så dystert som det har virket i det siste? De dårlige veiene. Folk som blir ranet og …»

Med en synlig anstrengelse lot Gard være å se på de velskrubbede gulvplankene igjen. «Alle de nye skattene som gjør alt så vanskelig. Greinerguttene som kommer til å miste gården snart. Den der edderkoppskapningen.» Han tok en slurk til med øl. «Er alt så ille som det virker? Eller er jeg bare blitt gammel, akkurat som faren min, og så smaker alt litt bittert nå sammenlignet med da jeg var gutt?»

Kote tørket bardisken en lang stund, som om han ikke hadde lyst til å svare. «Jeg tror at livet for det meste er vanskelig på den ene eller andre måten,» sa han. «Kanskje det bare er oss eldre som ser det.»

Gard var på vei til å nikke, men så rynket han pannen. «Men du er da ikke gammel? Jeg har det med å glemme det.» Han mønstret den rødhårede mannen fra topp til tå. «Jeg mener, du beveger deg som om du var gammel, og snakker som om du var det, men du er da egentlig ikke det? Skal vedde på at du bare er halvparten så gammel som meg.» Han myste mot vertshusholderen. «Hvor gammel er du egentlig?»

Vertshusholderen smilte et trett smil. «Gammel nok til å føle meg gammel.»

Gard fnøs. «For ung til å låte som en gammel gubbe. Du burde være ute og fly etter damene og havne i knipe. Overlat til oss gamlinger å klage over at hele verden begynner å gå av hengslene.»

Den gamle snekkeren rettet seg opp og gikk mot døren. «Jeg kommer tilbake og prater med skriveren din når vi tar pause for å spise formiddagsmat i dag. Jeg blir nok ikke den eneste heller. Det er mange som vil få satt noe ned på papiret når de først har sjansen.»

Vertshusholderen trakk et dypt åndedrag og pustet sakte ut igjen. «Gard?»

Mannen snudde seg med den ene hånden på døren.

«Det er ikke bare deg,» sa Kote. «Tidene er harde, og magefølelsen sier meg at det kommer til å bli enda verre. Det ville ikke skade å forberede seg på en hard vinter. Og kanskje sørge for at man kan forsvare seg om nødvendig også.» Vertshusholderen trakk på skuldrene. «Det er i hvert fall hva magefølelsen sier.»

Gards munn ble til en bister strek. Han bøyde hodet én gang i et alvorlig nikk. «Jeg er vel glad det ikke bare er min magefølelse.»

Så tvang han frem et smil og begynte å brette opp skjorteermene mens han snudde seg mot døren igjen. «Men,» sa han, «en får vel ikke ta sorgene på forskudd.»

Ikke lenge etter kom det noen fra familien Barland innom med en vognlast vinterepler. Vertshusholderen kjøpte halvparten og brukte den neste timen på å sortere og legge dem til lagring.

De grønneste og fasteste havnet i tønnene i kjelleren, hvor han med varsomme hender la dem forsiktig ned og pakket dem i sagflis før han spikret igjen lokkene. De mer modne havnet i spiskammeret, og alle med støtmerker eller brune flekker var dømt til å bli sider, så de ble skåret i fire og slengt i en stor vaskebalje av tinn.

Mens den rødhårede mannen sorterte og pakket, virket han tilfreds. Men så man nærmere etter, ville man kanskje legge merke til at selv om hendene var sysselsatte, var blikket langt borte. Og selv om ansiktsuttrykket var fattet, for ikke å si godmodig, var det ingen glede i det. Han verken nynnet eller plystret mens han arbeidet. Han sang ikke.

Da de siste eplene var sortert, bar han metallbaljen ut i kjøkkenet og videre gjennom bakdøren. Det var en kjølig høstmorgen, og bak vertshuset lå det en liten, adskilt hage skjermet av trær. Kote helte et lass oppskårne epler i siderpressen og vred på skruen til han begynte å kjenne motstand.

Kote brettet de lange skjorteermene opp over albuene, tok tak i pressens håndtak med de lange, elegante hendene og vred. Pressen ble sakte trykket ned slik at den først pakket eplene hardt og så knuste dem. Han vred og tok nytt grep. Vred og tok nytt grep.

Hvis noen hadde vært der og sett på, ville de ha lagt merke til at han ikke hadde en vertshusholders kvapsete armer. Når han vred om trehåndtakene, sto musklene i underarmene ut, harde som tvinnede rep. Gamle arr gikk på kryss og tvers over huden. De fleste var bleke og tynne som sprekker i vinteris. Andre var røde og hissige og avtegnet seg tydelig mot den lyse huden.

Vertshusholderens hender tok nytt grep og vred om, tok nytt grep og vred om. Det eneste som hørtes, var treets rytmiske knirking og lyden av sideren som langsomt dryppet ned i bøtten som sto under. Det var en rytme i det, men ingen musikk, og vertshusholderens øyne var fjerne og gledeløse, så blekt grønne at de nesten kunne ha gått for å være grå.

KAPITTEL 2

Beinved

Kronikøren kom ned trappen og gikk inn i Veisteinens skjenkerom med den flate lærvesken over skulderen. Han stanset i døren og betraktet den rødhårede vertshusholderen, som sto og bøyde seg konsentrert over noe på bardisken.

Kronikøren kremtet da han kom inn i rommet. «Beklager at jeg har sovet helt til nå,» sa han. «Det er faktisk ikke …» Han tidde da han så hva som sto på bardisken. «Baker du en pai?»

Kote hadde holdt på å klemme sammen paikanten med fingrene, og nå så han opp. «Paier, » sa han med trykk på flertallsendelsen. «Ja. Hvordan det?»

Kronikøren åpnet munnen, men lukket den igjen. Blikket gikk fort til sverdet som hang grått og taust bak bardisken, deretter tilbake til den rødhårede mannen som omhyggelig kløp sammen deigen langs kanten på paiformen. «Hva slags pai?»

«Eple.» Kote rettet seg opp og skar omhyggelig tre snitt i pailokket. «Vet du hvor vanskelig det er å bake en god pai?»

«Egentlig ikke,» innrømmet Kronikøren. Så kikket han seg nervøst omkring. «Hvor er hjelperen din?»

«Det kan bare Gud selv gjette,» sa vertshusholderen. «Det er veldig vanskelig. Å bake pai, mener jeg. Man skulle ikke tro det, men det er faktisk ganske innviklet. Brød er lett. Suppe er lett. Pudding er lett. Men pai er komplisert. Det er noe man ikke tror før man har prøvd det selv.»

Kronikøren nikket vagt og virket usikker på hva mer som kunne være ventet av ham. Han lot vesken gli av skulderen og satte den på et bord like ved.

Kote tørket hendene på forkleet. «Du vet den massen man får til overs når man presser epler for å lage sider?»

«Pressrestene?»

«Selvsagt! Pressrester, » sa Kote med enorm lettelse. «Det er det det heter, ja. Hva gjør folk med massen når saften er presset ut?»

«Pressrester fra druer kan brukes til å lage en svak vin,» sa Kronikøren. «Eller olje, hvis du har mye. Men pressrester fra epler er ganske uanvendelige. Du kan bruke det som gjødsel eller dekke til rundt planter med det, men det egner seg ikke spesielt godt til noen av delene. For det meste bruker folk det som dyrefôr.»

Kote nikket og så ettertenksom ut. «Det virket lite trolig at de bare skulle kaste det, ja. Her omkring utnytter folk alt på en eller annen måte. Pressrester.» Det lød som om han smakte på ordet. «Det der har plaget meg i to år nå.»

Kronikøren så forvirret ut. «Hvem som helst her i byen kunne ha fortalt deg det.»

Vertshusholderen rynket brynene. «Hvis det er noe som alle vet, kan jeg ikke koste på meg å spørre,» sa han.

Så hørtes lyden av en dør som smalt igjen, fulgt av en glad, slentrende plystring. Bast kom inn fra kjøkkenet med favnen full av struttende beinvedgreiner, pakket inn i et hvitt laken.

Kote nikket bistert og gned seg i hendene. «Utmerket. Nå, hvordan skal vi –» Han ble smal i øynene. «Er det der finlakenene mine?»

Bast så ned på bylten. «Tja, Reshi,» sa han sakte, «det kommer an på. Har du noen stygge laken?»

Vertshusholderen fikk et sint glimt i øynene, men så sukket han. «Det spiller vel ingen rolle.» Han strakte seg frem og dro en lang kvist ut av bylten. «Hva skal vi egentlig gjøre med dette?»

Bast trakk på skuldrene. «Jeg er ikke sikker selv, Reshi. Jeg vet at sithene pleide å ri ut med kroner av beinvedkvister når de jaget skinndanserne …»

«Vi kan ikke gå rundt med beinvedkroner på hodet,» sa Kote avfeiende. «Da ville folk begynne å prate.»

«Jeg bryr meg ikke om hva de lokale knølene synes,» mumlet Bast og begynte å flette sammen flere lange, bøyelige kvister. «Når en danser kommer seg inn i kroppen din, er du som en marionett. De kan få deg til å bite av deg din egen tunge.» Han satte en halvferdig krans på hodet for å se om den passet. Han rynket på nesen. «Den stikker.»

«I de historiene jeg har hørt,» sa Kote, «gjør beinved at de blir fanget i en kropp også.»

«Kan vi ikke bare ha på oss noe av jern?» spurte Kronikøren. De to mennene bak bardisken så undrende på ham, som om de nesten hadde glemt at han var der. «Jeg mener, hvis det er en slags huldling –»

«Ikke si huldling,» sa Bast nedsettende. «Da høres du ut som et barn. Det er en huldskapning. Fra Huldriket, om du må.»

Kronikøren nølte et øyeblikk før han fortsatte. «Hvis denne skapningen smatt inn i kroppen på noen som hadde på seg jern, ville ikke det skade den? Ville den ikke bare hoppe ut igjen da?»

«De kan få deg til å bite. Av deg. Din egen. Tunge,» gjentok Bast, som om han snakket til et usedvanlig tungnemt barn. «Når de først er inne, kan de bruke hånden din til å stikke ut ditt eget øye like lett som du ville plukke en prestekrage. Hva får deg til å tro at de ikke ville ta seg tid til å fjerne et armbånd eller en ring?» Han ristet på hodet og så ned på fingrene sine mens han flettet nok en skinnende grønn beinvedkvist inn i kransen han holdt. «Og aldri i livet om jeg tar på meg noe av jern.»

«Hvis de kan hoppe ut av kropper,» sa Kronikøren, «hvorfor gikk den ikke bare ut av kroppen til den mannen i går kveld? Hvorfor hoppet den ikke inn i en av oss?»

Det var stille en lang stund før Bast skjønte at de to andre så på ham. «Spør du meg?» Han lo som om han ikke kunne tro sine egne ører. «Jeg aner ikke. Anpauen. De siste av danserne ble sporet opp og drept for flere hundre år siden. Lenge før min tid. Jeg har bare hørt historier.»

«Hvordan vet vi da at den ikke hoppet ut?» sa Kronikøren langsomt, som om han helst ikke ville spørre engang. «Hvordan vet vi at den ikke er her ennå?» Han satt veldig stivt i stolen. «Hvordan vet vi at den ikke befinner seg i en av oss akkurat nå?»

«Det virket som den døde da leiesoldatens kropp døde,» sa Kote. «Vi ville ha sett den forlate kroppen.» Han kikket bort på Bast. «De skal vel se ut som en mørk skygge eller røyk når de forlater kroppen, ikke sant?»

Bast nikket. «Og dessuten – hvis den hadde hoppet ut, ville den bare ha begynt å bruke den nye kroppen til å drepe folk. Det er det de pleier å gjøre. De bytter og bytter helt til alle er døde.»

Vertshusholderen ga Kronikøren et beroligende smil. «Hører du? Kanskje det ikke var en danser engang. Kanskje det bare var noe lignende.»

Kronikøren så litt skremt ut i blikket. «Men hvordan kan vi være sikre på det? Den kan være inne i hvem som helst her i byen nå …»

«Den kan være inne i meg,» sa Bast nonchalant. «Kanskje jeg bare venter på at du skal bli uoppmerksom, og så biter jeg deg i brystet, akkurat over hjertet, og drikker alt blodet ditt. Som når man suger saften ut av en plomme.»

Kronikørens munn ble en tynn strek. «Det der er ikke noe morsomt.»

Bast så opp og ga Kronikøren et frekt, bredt smil. Men det var noe som ikke stemte helt med ansiktsuttrykket. Det varte litt for lenge. Smilet var litt for bredt. Blikket var fokusert litt på siden av skriveren, ikke rett på ham.

Bast sto helt stille et sekund, og fingrene hans beveget seg ikke lenger smidig blant de grønne bladene. Han så undrende ned på hendene sine, så slapp han den halvferdige beinvedkransen ned på bardisken. Smilet gikk sakte over til en tom mine, og han så seg sløvt omkring i skjenkerommet. «Te veyan?» sa han med rar stemme. Blikket var glassaktig og forvirret. «Tetanten ventelanet?»

Så, med uhyggelig hastighet, raste Bast frem fra bardisken og mot Kronikøren. Skriveren fór opp fra stolen og styrtet forskrekket av gårde. Han veltet to bord og seks–sju stoler, før han satte fast føttene i noe og gikk over ende på gulvet. Med fektende armer og bein prøvde han frenetisk å krabbe mot døren.

Mens Kronikøren kravlet fortvilet, kastet han et raskt blikk over skulderen med blekt og forferdet ansikt, bare for å se at Bast ikke hadde tatt mer enn tre skritt. Den mørkhårede unge mannen sto nesten krumbøyd ved siden av bardisken og ristet av hjelpeløs latter. Den ene hånden holdt han over halve ansiktet, med den andre pekte han på Kronikøren. Han gapskrattet så han nesten ikke fikk puste. Etter en liten stund ble han nødt til å støtte seg på bardisken.

Kronikøren ble hvit av raseri. «Din dritt!» ropte han mens han karet seg møysommelig på beina. «Din … din dritt!»

Bast lo fortsatt så han ikke fikk puste. Han løftet hendene og gjorde kraftløse, halvhjertede klorebevegelser, som et barn som lot som om det var en bjørn.

«Bast,» sa vertshusholderen bebreidende. «Gi deg nå. Ærlig talt.» Men selv om Kote var streng i stemmen, glitret øynene av latter. Det rykket i leppene mens han strevde med å unngå at de krummet seg i et smil.

Med såret verdighet gikk Kronikøren i gang med å rette opp bordene og stolene igjen, og han smelte dem på plass en god del hardere enn han behøvde. Da han omsider gikk tilbake til bordet sitt, satte han seg stivt ned. Innen da hadde Bast stilt seg bak bardisken igjen, hvor han pustet tungt og demonstrativt konsentrerte seg om beinvedkvistene han hadde i hendene.

Kronikøren skulte på ham og gned seg over skinnebeinet. Bast kvalte noe som muligens kunne ha vært et host.

Kote humret lavt for seg selv, dro enda en beinvedkvist ut av bunten og flettet den inn i den lange girlanderen han holdt på med. Han kikket opp og fanget Kronikørens blikk. «Før jeg glemmer å nevne det – folk kommer til å stikke innom her i dag for å benytte seg av dine tjenester som skriver.»

Kronikøren virket overrasket. «Jaså, gjør de det?»

Kote nikket og sukket irritert. «Ja. Ryktet har allerede spredt seg, så det er ikke noe å gjøre med. Vi får håndtere det etter hvert som de dukker opp. Heldigvis vil alle med to friske hender være opptatt ute på åkrene til midt på dagen, så vi behøver ikke å bekymre oss for det før –»

Mens vertshusholderen fomlet klossete med beinvedkvisten, knakk den plutselig så han fikk en torn dypt inn i den kjøttfulle delen av tommelen. Han verken rykket til eller bannet, bare skulte argt ned på hånden sin idet en bloddråpe piplet frem, lysende rød.

Med rynket panne løftet vertshusholderen tommelen til munnen. All latter forsvant fra ansiktet hans, og øynene ble harde og mørke. Han slengte fra seg den halvferdige beinvedgirlanderen med en gest som var så utstudert nonchalant at det var nesten skremmende.

Han så på Kronikøren igjen, og stemmen var helt rolig. «Det jeg mener, er at vi bør utnytte tiden før vi blir avbrutt,» sa han. «Men først vil du vel sikkert ha litt frokost.»

«Hvis det ikke er for mye bryderi,» sa Kronikøren.

«Overhodet ikke,» sa Kote og gikk ut i kjøkkenet.

Bast så etter ham med en bekymret mine da han gikk. «Du bør nok ta sideren av ovnen og sette den til kjøling ute på baksiden,» ropte Bast høyt etter Kote. «Den siste ladningen var mer syltetøy enn saft. Og jeg fant noen urter mens jeg var ute også. De ligger på regntønnen. Ta en titt på dem og se om du kan bruke dem til kveldsmaten.»

Alene i skjenkerommet iakttok Bast og Kronikøren hverandre over bardisken en lang stund. Det eneste som hørtes, var et fjernt smell da bakdøren ble lukket.

Bast gjorde en siste justering på kransen han holdt i hendene, og gransket den fra alle vinkler. Han løftet den opp til ansiktet liksom for å lukte på den. Men isteden fylte han lungene med luft, lukket øynene og pustet ut mot beinvedbladene, så forsiktig at de knapt rørte seg.

Bast åpnet øynene igjen, smilte et sjarmerende, unnskyldende smil og gikk bort til Kronikøren. «Her.» Han holdt beinvedkransen frem til den sittende mannen.

Kronikøren gjorde ikke mine til å ta den imot.

Basts smil forsvant ikke. «Du merket det ikke, for du var opptatt med å falle over ende,» sa han med lav og stille stemme. «Men han lo faktisk da du spratt opp. Tre ganger, helt nede fra magen. Han har en herlig latter. Den er som frukt. Som musikk. Jeg har ikke hørt den på flere måneder.»

Bast holdt frem beinvedkransen igjen og smilte blygt. «Så denne er til deg. Jeg har tilført kransen den kraft jeg er mektig. Så den vil holde seg grønn og levende lenger enn du skulle tro. Jeg plukket beinveden på riktig måte og formet den med mine egne hender. Funnet, tvunnet og beveget til formålet.» Han holdt den litt lenger ut, som en nervøs gutt med en blomsterbukett. «Her. Det er en gave jeg gir deg fritt. Jeg tilbyr den uten forpliktelse, krav eller håp om gjengjeld.»

Nølende tok Kronikøren imot kransen. Han så på den, vred og vendte på den i hendene. Blant de mørkegrønne bladene satt det røde bær lik edelstener, og den var snedig flettet slik at tornene vendte utover. Han satte den forsiktig på hodet, og den passet bekvemt over pannen.

Bast smilte bredt. «Hill deg, vanstyrets konge!» ropte han og slo ut med hendene. Han lo frydefullt.

Et smil nappet i Kronikørens lepper idet han tok av seg kransen igjen. «Jaha,» sa han lavt mens han lot hendene synke ned i fanget. «Betyr dette at alt er i orden mellom oss?»

Bast skakket uforstående på hodet. «Unnskyld?»

Kronikøren så beklemt ut. «Det du snakket om … i går kveld …»

Bast så overrasket ut. «Å nei,» sa han alvorlig og ristet på hodet. «Nei. Slett ikke. Du tilhører meg, helt inn i margen. Du er et redskap for mine ønsker.» Bast kastet et raskt blikk mot kjøkkenet og fikk en bitter mine. «Og du vet hva jeg ønsker. Få ham til å huske at han er noe mer enn en vertshusholder som baker pai.» Han praktisk talt spyttet frem det siste ordet.

Kronikøren vred besværet på seg i stolen og så bort. «Jeg vet fortsatt ikke hva jeg kan gjøre.»

«Du skal gjøre alt du kan,» sa Bast med lav stemme. «Du skal trekke ham ut av skallet. Du skal vekke ham.» De siste ordene sa han skarpt og heftig.

Bast la hånden på skulderen til Kronikøren, og de blå øynene hans ble en anelse smalere. «Du skal få ham til å huske. Du skal.»

Kronikøren nølte et øyeblikk, så kikket han ned på kransen av beinved han hadde i fanget og nikket svakt. «Jeg skal gjøre mitt beste.»

«Mer kan ingen av oss gjøre,» sa Bast og klappet ham vennskapelig på skulderen. «Hvordan går det med skulderen, forresten?»

Skriveren rullet litt med den, og bevegelsen stakk seg ut, siden resten av kroppen fortsatt var stiv og urørlig. «Nummen. Kald. Men det gjør ikke vondt.»

«Noe annet er ikke å forvente. Jeg ville ikke bekymre meg om jeg var deg.» Bast smilte oppmuntrende til ham. «Livet er for kort til at sånne som dere skal uroe dere over småtterier.»

Frokosten kom og gikk. Poteter, ristet brød, tomater og egg. Kronikøren satte til livs en anselig porsjon, og Bast spiste nok for tre. Kote gikk rundt og puslet, hentet mer ved, la noe av den i ovnen så den skulle være klar til paisteking senere og helte den avkjølte sideren i krus.

Han var akkurat på vei til bardisken med to krus da det hørtes støveltramp i vindfanget utenfor, like høyt som noen banking på døren. Et øyeblikk senere kom smedlærlingen farende inn. Selv om han knapt hadde passert seksten, var han en av de høyeste mennene i byen, med brede skuldre og tykke armer.

«Hei, Aron,» sa vertshusholderen rolig. «Lukk døren, er du snill. Det er støvete ute.»

Da smedlærlingen snudde seg mot døren igjen, stakk vertshusholderen og Bast det meste av beinvedkvistene inn under bardisken. De beveget seg med rask, uuttalt enighet. Innen smedlærlingen snudde seg mot dem igjen, sto Bast og lekte med noe som lett kunne ha vært en halvferdig liten krans. Noe som kunne holde uvirksomme fingre sysselsatt så han ikke kjedet seg.

Aron lot ikke til å merke noe utenom det vanlige da han skyndte seg frem til disken. «Herr Kote,» sa han oppglødd, «kan jeg få litt ferdamat?» Han viftet med en tom lerretssekk. «Kasper sa at du ville skjønne hva jeg mener.»

Vertshusholderen nikket. «Jeg har litt brød og ost, pølse og epler.» Han gjorde tegn til Bast, som tok sekken og skyndte seg ut i kjøkkenet. «Skal Kasper noe sted i dag?»

«Både han og jeg,» sa gutten. «Familien Orrison skal selge fårekjøtt borte i Treya i dag. De ba meg og Kasper bli med, siden veiene er så dårlige og sånn.»

«Treya,» sa vertshusholderen tankefullt. «Da er dere ikke tilbake før i morgen, da.»

Smedlærlingen la forsiktig en tynn sølvbit på den blankpolerte mahognidisken. «Kasper håper å finne en ny hest etter Nelly også. Men hvis han ikke får tak i noen hest, kommer han antakelig til å verve seg, sa han.»

Kote hevet øyenbrynene. «Skal Kasper gå inn i hæren?»

Gutten ga ham et smil som var en pussig blanding av blidt og bistert. «Han sier det ikke er så mye annet han kan gjøre hvis han ikke får tak i en hest til vogna si. Han sier at man blir tatt hånd om i hæren, man får mat og får reise rundt og sånn.» Den unge mannens øyne skinte oppglødd mens han snakket, ansiktsuttrykket var fanget et sted midt mellom en gutts begeistring og en voksen manns alvorlige bekymring. «Og man får ikke bare en sølvnobel for å verve seg lenger. Nå for tiden får man en rojal når man skriver seg inn. En hel gullrojal.»

Vertshusholderen fikk et dystert uttrykk i ansiktet. «Men Kasper er vel den eneste som vurderer å verve seg?» Han så gutten inn i øynene.

«En rojal er mye penger,» innrømmet smedlærlingen og smilte slu. «Og det har vært harde tider siden far gikk bort og mor flyttet hit fra Rannish.»

«Og hva sier moren din om at du har tenkt å verve deg?»

Gutten fikk et skuffet uttrykk i ansiktet. «Du tar vel ikke hennes parti?» klaget han. «Jeg trodde du ville forstå. Du er mann, du vet at en kar må gjøre det rette for mor si.»

«Jeg vet at moren din heller vil ha deg trygt hjemme enn å svømme i et kar med gullmynter, gutt.»

«Jeg er lei av at folk kaller meg ’gutt’,» sa lærlingen irritert og ble rød i ansiktet. «I hæren kan jeg gjøre litt nytte for meg. Når vi får opprørerne til å sverge troskap til Den botferdige kongen, blir alt bedre igjen. Det blir slutt på ekstraskattene. Berling og familien hans vil ikke miste eiendommen sin. Veiene blir trygge igjen.»

Så fikk han en bister mine, og et sekund så ansiktet slett ikke så ungt ut. «Og da behøver ikke mor å sitte og være engstelig når jeg ikke er hjemme,» sa han med dyster stemme. «Da kan hun slutte å våkne tre ganger om natten for å gå og undersøke om alt er som det skal med skoddene og slåen for døren.»

Aron møtte vertshusholderens blikk og ranket seg. Når han ikke sto sammensunket, var han nesten et hode høyere enn vertshusholderen. «Noen ganger må man forsvare sin konge og sitt land.»

«Og Rosa?» spurte vertshusholderen lavt.

Lærlingen rødmet og så forlegent ned. Han hang med skuldrene igjen og sank sammen i kroppen, som et seil når vinden går ut av det. «Gud, vet alle om oss?»

Vertshusholderen nikket med et mildt smil. «Det er ingen hemmeligheter i en by som denne.»

«Ja ja,» sa Aron besluttsomt, «jeg gjør dette for hennes skyld også. For oss. Med pengene fra vervingen og lønna jeg har spart opp, kan jeg kjøpe et hus til oss, eller åpne min egen smie uten å måtte gå til en spik av en pengeutlåner.»

Kote åpnet munnen, men lukket den igjen. Han så ettertenksom ut i den tiden det tar å trekke et langt, dypt åndedrag, og da han sa noe, var det som om han valgte ordene med stor omhu. «Aron, vet du hvem Kvothe er?»

Smedlærlingen himlet med øynene. «Jeg er ikke dum. Vi satt jo og fortalte historier om ham i går kveld, har du glemt det?» Han kikket over vertshusholderens skulder, mot kjøkkenet. «Men nå må jeg komme meg av gårde. Kasper kommer til å bli sint som ei våt høne hvis jeg ikke –»

Kote gjorde en beroligende gest. «Jeg har et forslag, Aron. Hvis du hører på det jeg har å si, så skal du få maten gratis.» Han skjøv sølvbiten over bardisken igjen. «Da kan du heller kjøpe noe fint til Rosa i Treya for den der.»

Aron nikket vaktsomt. «Ja vel, greit.»

«Hva vet du om Kvothe ut fra de historiene du har hørt? Hvordan sies det at han skal være?»

Aron lo. «Bortsett fra død?»

Kote smilte svakt. «Bortsett fra død.»

«Han kunne all mulig slags hemmelig magi,» sa Aron. «Han kunne seks ord til å hviske i øret på en hest for å få den til å løpe ti mil. Han kunne forvandle jern til gull og fange lynet i en krukke og spare det til senere. Han kunne en sang som åpnet alle låser, og han kunne slå inn en kraftig eikedør med én hånd …»

Aron nølte. «Alt kommer egentlig an på historien. Noen ganger er han en helt, som prins Galant. Han reddet noen jenter fra en flokk med troll en gang …»

Nok et svakt smil. «Jeg vet det.»

«… men i andre historier er han et skikkelig svin,» fortsatte Aron. «Han stjal hemmelig magi fra Universitetet. Det var jo derfor de kastet ham ut. Og han ble ikke kalt Kvothe kongedreper fordi han var så flink til å spille lutt.»

Smilet var borte, men vertshusholderen nikket. «Sant nok. Men hvordan var han?»

Aron rynket pannen litt. «Han hadde rødt hår, hvis det er det du mener. Det sier alle historiene. Rene djevelen med sverdet. Han var fryktelig gløgg. Hadde en skikkelig sølvtunge også, han kunne prate seg ut av hva som helst.»

Vertshusholderen nikket. «Akkurat. Så hvis du var Kvothe, og fryktelig gløgg, som du sier. Og plutselig var hodet ditt verdt tusen rojaler og et hertugdømme til den som hogger det av, hva ville du gjort da?»

Smedlærlingen ristet på hodet og trakk på skuldrene, åpenbart i villrede.

«Tja, hvis jeg var Kvothe,» sa vertshusholderen, «ville jeg fingert min egen død, byttet navn og funnet en liten by langt ute på bondelandet. Så ville jeg åpnet et vertshus og gjort mitt beste for å forsvinne.» Han så på den unge mannen. «Det er hva jeg ville gjort.»

Arons blikk flyttet seg raskt til vertshusholderens røde hår, til sverdet som hang over bardisken, så tilbake til vertshusholderens øyne.

Kote nikket sakte, så pekte han på Kronikøren. «Han der er ikke bare en vanlig skriver. Han er en slags historiker, som er kommet for å skrive ned den sanne historien om mitt liv. Du gikk glipp av begynnelsen, men hvis du vil, kan du bli her og høre resten.» Han ga ham et vennlig smil. «Jeg kan fortelle deg historier som ingen noensinne har hørt før. Historier som ingen noensinne vil høre igjen. Historier om Felurian, om da jeg lærte å kjempe av ademfolket. Sannheten om prinsesse Ariel.»

Vertshusholderen bøyde seg frem og rørte ved guttens arm. «Når sant skal sies, Aron, så liker jeg deg. Jeg synes du er usedvanlig kvikk, og jeg vil virkelig ikke at du skal kaste bort livet.» Han pustet dypt inn og så smedlærlingen rett inn i øynene. Øynene hans var oppsiktsvekkende grønne. «Jeg vet hvordan denne krigen begynte. Jeg kjenner sannheten bak den. Når du får høre det, vil du ikke være på langt nær så ivrig etter å løpe av sted og dø i strid.»

Vertshusholderen pekte på en av de tomme stolene ved bordet ved siden av Kronikøren og smilte et smil så sjarmerende og utvunget at det hørte hjemme hos en eventyrprins. «Hva sier du?»

Aron stirret alvorlig på vertshusholderen en lang stund. Blikket fór opp til sverdet og så ned igjen. «Hvis du virkelig er …» Han tidde, men ansiktsuttrykket gjorde det til et spørsmål.

«Det er jeg virkelig,» forsikret Kote ham vennlig.

«… kan jeg da få se kappen din av ubestemmelig farge?» spurte lærlingen med et bredt smil.

Vertshusholderens sjarmerende smil ble stivt og skjørt som en sprukken glassrute.

«Du blander Kvothe med Taborlin den store,» sa Kronikøren saklig fra den andre siden av rommet. «Det var Taborlin som hadde kappen av ubestemmelig farge.»

Aron så forvirret ut da han snudde seg mot skriveren. «Hva var det Kvothe hadde, da?»

«En skyggekappe,» sa Kronikøren. «Hvis jeg husker rett.»

Gutten snudde seg mot bardisken igjen. «Kan du vise meg skyggekappen din, da?» spurte han. «Eller litt magi? Jeg har alltid hatt lyst til å se det. Bare litt ild eller lyn, det holder. Jeg vil ikke slite deg ut.»

Før vertshusholderen rakk å svare, brast Aron plutselig i latter. «Jeg bare tuller litt med deg, herr Kote.» Han smilte igjen, enda bredere enn før. «Herre og frue, jeg har aldri hørt maken til skrønemaker i hele mitt liv. Selv ikke onkel Alvan kunne fortalt en sånn røverhistorie uten å røpe seg.»

Vertshusholderen så ned og mumlet noe uhørlig.

Aron strakte seg over bardisken og la en bred hånd på Kotes skulder. «Jeg vet at du bare prøver å hjelpe, herr Kote,» sa han varmt. «Du er en bra mann, og jeg skal tenke på det du har sagt. Jeg flyr ikke av sted for å verve meg. Jeg vil bare tenke gjennom valgmulighetene mine.»

Smedlærlingen ristet bedrøvet på hodet. «Alle har prøvd å dytte på meg skrøner i dag, jeg overdriver ikke. Mor sa hun hadde fått tæring. Rosa sa hun var med barn.» Han dro hånden gjennom håret og smålo. «Men dette tok jammen kaka, det må jeg si.»

«Tja, du vet …» Kote fikk frem et blekt smil. «Jeg kunne ikke ha sett moren din i øynene hvis jeg ikke hadde gjort et forsøk.»

«Du ville kanskje hatt en sjanse hvis du hadde valgt noe som var litt lettere å svelge,» sa han. «Men alle vet at Kvothes sverd var av sølv.» Han kikket raskt opp på sverdet som hang på veggen. «Og det het ikke Dårskap heller. Det het Kaysera, dikterdreperen.»

Vertshusholderen ble litt paff. «Dikterdreperen?»

Aron nikket hardnakket. «Jajamen. Og skriveren din der borte har rett. Han hadde en kappe av spindelvev og skygger, og han bar ringer på alle fingrene. Hvordan var det nå igjen?

På den ene hånden: ringer av stein,

jern, rav, tre og bein.

Han bar –»

Smedlærlingen rynket pannen. «Jeg husker ikke resten. Det var noe med ild …»

Vertshusholderens ansiktsuttrykk var umulig å tyde. Han så ned på sine egne hender, som lå med spredte fingre på bardisken, og etter en liten stund resiterte han:

Han bar usette ringer på sin andre hånd:

Én var av blod i et flytende bånd.

Én var av luft, som en hvisken lett,

i ringen av is var en liten plett.

Ringen av ild skinte svakt omkring,

og uten navn var hans siste ring.

«Nettopp, ja,» sa Aron og smilte. «Du har ikke noen av dem bak disken, vel?» Han stilte seg på tå, som om han prøvde å se bedre.

Kote smilte et ustødig, skamfullt smil. «Nei. Nei, det kan jeg ikke påstå.»

Begge skvatt da Bast satte en lerretssekk på disken med et klask. «Det burde holde til både Kasper og deg i to dager, med god margin,» sa Bast bryskt.

Aron tok sekken på skulderen og skulle til å gå, men så nølte han og så på de to mennene bak bardisken igjen. «Jeg liker virkelig ikke å be om tjenester. Gamle Kobb sa at han skulle se til mor mens jeg var borte, men …»

Bast kom frem fra bardisken og begynte å føyse Aron mot døren. «Hun klarer seg sikkert bra. Jeg kan kikke innom Rosa også, hvis du vil.» Han ga smedlærlingen et bredt, lidderlig smil. «Bare for å passe på at hun ikke er ensom eller noe.»

«Det ville jeg sette pris på,» sa Aron med åpenbar lettelse i stemmen. «Hun var litt ute av seg da jeg gikk. Hun kan trenge litt trøst.»

Bast hadde begynt å åpne døren for ham, men stanset midt i bevegelsen og ga den bredskuldrede gutten et himmelfallent blikk. Så ristet han på hodet og åpnet døren helt. «Sånn, av sted med deg. Ha det gøy i storbyen. Ikke drikk vannet.»

Bast lukket døren og presset pannen mot treverket, som om han plutselig var sliten. «Hun kan trenge litt trøst?» gjentok han vantro. «Jeg tar tilbake alt jeg noen gang har sagt om den guttens intelligens.» Han snudde seg mot bardisken samtidig som han pekte anklagende på den lukkede døren. «Sånn går det,» sa han bestemt rett ut i luften, «når man arbeider med jern hver dag.»

Vertshusholderen humret gledeløst og lente seg på bardisken. «Jeg kom visst ikke langt med min legendariske sølvtunge.»

Bast fnøs nedlatende. «Gutten er en tosk, Reshi.»

«Skal jeg liksom føle meg bedre fordi jeg ikke klarte å overtale en tosk, Bast?»

Kronikøren kremtet forsiktig. «Det virker mer som et bevis på den forestillingen du har gitt her,» sa han. «Du har spilt vertshusholder så godt at de ikke klarer å se deg på noen annen måte.» Han sveipet med hånden rundt i det tomme skjenkerommet. «Faktisk forbauser det meg at du var villig til å risikere livet ditt her bare for å holde gutten borte fra hæren.»

«Det var ingen stor risiko,» sa vertshusholderen. «Det er ikke mye til liv.» Han rettet seg opp og gikk frem fra bardisken og bort til bordet hvor Kronikøren satt. «Jeg er ansvarlig for alle som dør i denne tåpelige krigen. Jeg håpet bare å redde én. Tydeligvis klarer jeg ikke engang det.»

Han sank ned på stolen midt imot Kronikøren. «Hvor var det vi slapp i går? Ingen vits i å gjenta meg selv hvis jeg kan unngå det.»

«Du hadde akkurat kalt på vinden og gitt Ambros en smak av det han fortjente,» sa Bast, som sto igjen borte ved døren. «Og så smektet du noe fryktelig over kjæresten din.»

Kote så opp. «Jeg smekter ikke, Bast.»

Kronikøren tok den flate lærvesken sin og fant frem et ark som var trekvart fullt av liten, presis skrift. «Jeg kan lese det siste høyt for deg, hvis du vil.»

Kote holdt ut hånden. «Jeg husker kodeskriften din godt nok til å lese det selv,» sa han trett. «La meg se. Kanskje det vil friske opp hukommelsen min litt.» Han kikket bort på Bast. «Kom og sett deg, hvis du skal høre på. Jeg vil ikke at du skal svinse rundt.»

Bast skyndte seg å hente en stol mens Kote trakk et dypt åndedrag og leste gjennom den siste siden av gårsdagens berettelse. Vertshusholderen var stille en lang stund. Ansiktet hans antok noe som kunne ha vært begynnelsen til en rynke i pannen, deretter noe som var en svak skygge av et smil.

Han nikket tankefullt, fortsatt med blikket på arket. «Jeg brukte så mye av ungdommen min på å prøve å komme inn på Universitetet,» sa han. «Allerede før truppen min ble tatt av dage, ville jeg dit. Før jeg visste at chandrierne var noe mer enn et eventyr fortalt rundt leirbålet. Før jeg begynte å lete etter amyrene.»

Vertshusholderen lente seg tilbake i stolen, og det slitne uttrykket forsvant og ble ettertenksomt isteden. «Jeg trodde at når jeg bare kom dit, ville alt bli enkelt. Jeg ville lære meg magi og finne svaret på alle mine spørsmål. Jeg trodde det ville bli like lett som i en eventyrbok.»

Kvothe smilte et lett forlegent smil, og uttrykket fikk ansiktet hans til å se forbausende ungt ut. «Og slik kunne det kanskje ha blitt, hvis jeg ikke hadde hatt et eget talent for å skaffe meg fiender og havne i knipe. Det eneste jeg ville, var å spille musikken min, gå på forelesningene og finne svarene jeg var ute etter. Alt jeg ville ha, var på Universitetet. Det eneste jeg ville, var å bli der.» Han nikket for seg selv. «Det er der vi bør begynne.»

Vertshusholderen ga arket tilbake til Kronikøren, som fraværende glattet det ut med den ene hånden. Kronikøren tok korken ut av blekkflasken og dyppet pennen. Bast bøyde seg ivrig frem og smilte som et oppglødd barn.

Kvothes klare blikk vandret rundt i rommet og merket seg alt. Han pustet dypt inn og smilte plutselig, og et kort øyeblikk så han overhodet ikke ut som noen vertshusholder. Øynene var skarpe og klare, grønne som et gresstrå. «Klare?»

KAPITTEL 3

Hell

Hvert semester på Universitetet begynte på samme måte: med opptakslotteriet, etterfulgt av et helt spann av dager med prøver i form av samtaler. Det var et slags nødvendig onde.

Jeg tviler ikke på at prosessen var fornuftig da den var ny. Jeg kan forestille meg at samtalene faktisk var samtaler på den tiden da Universitetet var mindre. For studentene en anledning til å prate med magistrene om hva de hadde lært. En dialog. En diskusjon.

Men nå for tiden gikk det over tusen studenter på Universitetet. Det var ikke tid til diskusjoner. Isteden ble hver enkelt student utsatt for en skur av spørsmål i løpet av en håndfull minutter. Så korte som prøvene var, kunne ett enkelt galt svar eller altfor langdryg nøling få en dramatisk innvirkning på undervisningsavgiften.

Før samtalene studerte elevene som besatt. Etterpå drakk de for å feire eller for å trøste seg. Derfor så de fleste studentene i beste fall engstelige og utmattede ut under de elleve opptaksdagene. I verste fall vandret de omkring på Universitetet som sabbemenn, huløyde og gråbleke av for lite søvn, for mye å drikke eller begge deler.

Personlig syntes jeg det var merkelig at alle tok hele prosessen så alvorlig. De aller fleste av studentene kom fra adelen eller fra velstående kjøpmannsfamilier. For dem var en høy undervisningsavgift en uleilighet, noe som betydde at det ble mindre lommepenger til overs som de kunne bruke på hester og horer.

For meg var det mer som sto på spill. Når magistrene hadde fastsatt undervisningsavgiften, kunne den ikke endres. Så hvis min undervisningsavgift ble satt for høyt, ville jeg bli utestengt fra Universitetet til jeg kunne betale.

Første opptaksdag hadde alltid et visst festpreg. Lotteriet til opptaket la beslag på første halvdel av dagen, noe som betydde at de uheldige studentene som trakk de tidligste tidene, ble nødt til å gjennomgå samtalene bare noen timer senere.

Innen jeg kom dit, snodde det seg lange køer over plassen, og de studentene som allerede hadde trukket brikker, virret omkring mens de klaget og prøvde å kjøpe, selge eller bytte tider.

Jeg så ikke Wilem eller Simmon noe sted, så jeg stilte meg i nærmeste kø og prøvde å la være å tenke på hvor lite penger jeg hadde i pungen: én talent og tre danker. En gang i livet ville det ha virket som alle penger i verden. Men til undervisningsavgiften var det ikke på langt nær nok.

Her og der sto det kjerrer hvor det ble solgt pølser og kastanjer, varm sider og øl. Jeg kjente lukten av varmt brød og fett fra en kjerre i nærheten. På den lå det store stabler av skinkepaier for de som hadde råd til sånt.

Lotteriet ble alltid avholdt på Universitetets største plass. Nesten alle kalte den flaggplassen, men enkelte som husket lenger tilbake, kalte den Spørrehallen. Jeg kjente et enda eldre navn på den, Vindens hus.

Jeg så noen blader som blåste omkring på brosteinene, og da jeg kikket opp, merket jeg at Fela stirret på meg fra sin plass i køen, tretti–førti personer lenger frem. Hun ga meg et varmt smil og vinket. Jeg vinket tilbake, og hun forlot plassen sin og spaserte bakover til der jeg sto.

Fela var vakker. Den typen kvinne man venter å se i et maleri. Hun hadde ikke en slik utstudert, kunstig skjønnhet man ofte ser hos adelsdamer. Fela var naturlig og ukunstlet, med store øyne og fyldige lepper som alltid smilte. Her på Universitetet hvor det var ti ganger flere menn enn kvinner, skilte hun seg ut som en hest i en sauekve.

«Har du noe imot at jeg venter sammen med deg?» spurte hun idet hun kom og stilte seg ved siden av meg. «Jeg kan ikke fordra å ikke ha noen å snakke med.» Hun smilte vinnende til de to mennene som sto bak meg i køen. «Jeg sniker ikke,» forklarte hun. «Jeg flytter meg bare bakover.»

De protesterte ikke, men blikkene deres flakket frem og tilbake mellom Fela og meg. Jeg kunne nesten høre at de undret seg over hvorfor en av de vakreste kvinnene på Universitetet ville gi avkall på sin plass i køen for å stå ved siden av meg.

Det var et rimelig spørsmål. Jeg undret meg selv også.

Jeg flyttet på meg så hun skulle få plass. Vi sto side om side en stund uten å si noe.

«Hva skal du studere dette semesteret?» spurte jeg.

Fela strøk håret tilbake fra skulderen. «Jeg skal fortsette med det jeg har gjort i Arkivet, antar jeg. Litt kjemi. Og Brandeur har invitert meg til å være med på kurset i mangfoldig matematikk.»

Jeg grøsset litt. «For mange tall. Jeg kan ikke svømme i det farvannet.»

Fela trakk på skuldrene, og de lange, mørke lokkene hun hadde strøket tilbake, benyttet anledningen til å falle forover igjen og ramme inn ansiktet hennes. «Det er ikke så vanskelig når du først har fått litt grep om det. Det minner mer om en lek enn noe annet.» Hun skakket på hodet. «Hva med deg?»

«Observasjon i Medica,» sa jeg. «Studier og arbeid i Tronsalen. Sympati også, hvis Dal vil ha meg. Jeg burde antakelig friske opp siarukunnskapene mine også.»

«Snakker du siaru?» spurte hun og lød overrasket.

«Jeg klarer meg,» sa jeg. «Men Wil sier at grammatikken min er pinlig dårlig.»

Fela nikket, så skottet hun på meg og bet seg i underleppen. «Elodin har bedt meg om å komme til hans kurs også,» sa hun, og stemmen var full av nervøsitet.

«Skal Elodin holde et kurs?» spurte jeg. «Jeg trodde ikke de lot ham undervise.»

«Han skal begynne dette semesteret,» sa hun og ga meg et nysgjerrig blikk. «Jeg trodde du skulle være med der. Var det ikke han som var velgjøreren din da du ble re’lar?»

«Det var det,» sa jeg.

«Jaha.» Hun så beklemt ut og la fort til: «Han har sikkert ikke spurt deg ennå, bare. Eller så har han tenkt å gi deg privat undervisning.»

Jeg viftet bort kommentaren hennes, selv om tanken på at jeg skulle bli utelatt sved. «Hvem vet med Elodin,» sa jeg. «Hvis han ikke er gal, er han den beste skuespilleren jeg noen gang har møtt.»

Fela var på vei til å si noe, men så kikket hun seg nervøst omkring og stilte seg nærmere meg. Skulderen hennes streifet min, og det krøllete håret hennes kilte meg i øret da hun spurte lavt: «Kastet han deg virkelig ut fra taket på Dollhuset?»

Jeg humret brydd. «Det er en innviklet historie,» sa jeg, og så skiftet jeg samtaleemne heller klossete. «Hva heter kurset hans?»

Hun gned seg i pannen og lo frustrert. «Jeg har ikke den fjerneste anelse. Han sa at navnet på kurset var navnet på kurset.» Hun så på meg. «Hva betyr det? Når jeg går til Protokoller og planer, vil jeg finne det der under ’Navnet på kurset’ da?»

Jeg måtte innrømme at jeg ikke visste, og derfra var det ikke et langt skritt til å begynne å utveksle historier om Elodin. Fela sa at en skriver hadde oppdaget ham naken i Arkivet. Jeg hadde hørt at han en gang hadde gått rundt på Universitetet med bind for øynene i et helt spann. Fela hadde hørt at han hadde funnet opp et helt språk fra grunnen av. Jeg hadde hørt at han hadde utløst slagsmål på en av de mer lurvete kroene i området fordi noen hadde insistert på å si ’medfører riktighet’ istedenfor ’er riktig’.»

«Det der har jeg også hørt,» sa Fela og lo. «Bare at det var på Firspannet, og at det var en baronett som ikke ville slutte å bruke ordet ’ennvidere’.»

Før jeg visste ordet av det, hadde vi kommet lengst frem i køen. «Kvothe, sønn av Arliden,» sa jeg. Damen som satt der med en uinteressert mine, krysset av navnet mitt, og jeg dro en glatt elfenbensbrikke opp av den svarte fløyelsposen. På den sto det: FELLEDAG – KLOKKEN TOLV. Den åttende opptaksdagen, godt med tid til å forberede seg.

Fela trakk sin brikke, og vi gikk bort fra bordet.

«Hva fikk du?» spurte jeg.

Hun viste meg sin egen lille elfenbensbrikke. Kyndelsdag ved fjerde klokkeslag.

Det var en utrolig bra tid, en av de siste man kunne få. «Oi. Gratulerer.»

Fela trakk på skuldrene og stakk brikken i lommen. «Det spiller ingen rolle for meg. Jeg pleier ikke å lese spesielt til prøver uansett. Jo bedre jeg forbereder meg, desto dårligere går det. Det gjør meg bare nervøs.»

«Da burde du bytte den bort,» sa jeg og pekte på studentene som virret rundt. «Noen vil betale en hel talent for den tiden. Eller enda mer.»

«Jeg er ikke noe særlig til å kjøpslå heller,» sa hun. «Jeg bare går ut fra at hvilken brikke jeg enn trekker, er det en heldig tid, og så holder jeg meg til den.»

Nå som vi ikke sto i kø lenger, hadde vi ingen grunn til å være sammen. Men jeg trivdes i hennes selskap, og hun virket ikke særlig ivrig etter å løpe av sted, så vi vandret planløst rundt på plassen mens studentene hastet hit og dit omkring oss.

«Jeg er skrubbsulten,» sa Fela plutselig. «Har du lyst til å gå og spise tidlig formiddagsmat et sted?»

Jeg var smertelig klar over hvor lett pungen min var. Hadde jeg vært noe fattigere, ville jeg vært nødt til å legge en stein i den for at den ikke skulle blafre i vinden. På Ankers fikk jeg maten gratis mot at jeg spilte musikk der. Så å bruke penger på mat noe annet sted, særlig så tett oppunder opptaket, ville være ren dumhet.

«Veldig gjerne,» sa jeg ærlig. Så løy jeg. «Men jeg bør kikke meg litt omkring her og se om det er noen som er villig til å bytte tid med meg. Jeg har alltid likt å kjøpslå.»

Fela rotet i lommen. «Hvis du ønsker bedre tid til å lese, kan du få min.»

Jeg så på brikken hun holdt mellom tommel og pekefinger, sterkt fristet. To ekstra dagers forberedelse ville være en gudegave. Eller jeg kunne tjene en talent på å bytte den bort. Kanskje to.

«Jeg vil ikke ta fra deg hellet,» sa jeg med et smil. «Og du vil definitivt ikke ha noe av mitt uhell. Dessuten har du allerede vært altfor gavmild mot meg.» Jeg trakk kappen min rundt skuldrene for å understreke det jeg sa.

Da smilte Fela og strakte ut hånden så hun kunne stryke med knokene over fronten på kappen. «Hyggelig at du liker den. Men slik jeg ser det, står jeg fortsatt i gjeld til deg.» Hun bet seg nervøst i leppen, så lot hun hånden falle. «Lov meg at du sier fra hvis du ombestemmer deg.»

«Jeg lover.»

Hun smilte igjen, så vinket hun kort og gikk av sted over plassen. Å se henne slentre gjennom folkemengden var som å se vinden bevege seg over overflaten på en dam. Bare at istedenfor at det dannet seg krusninger på vannet, var det hodene til unge menn som snudde seg og så etter henne da hun passerte.

Jeg sto fortsatt og så etter henne da Wilem kom frem til meg. «Har du flørtet ferdig nå?» spurte han.

«Jeg flørtet ikke,» sa jeg.

«Det burde du ha gjort,» sa han. «Hva er vitsen med at jeg venter høflig og lar være å avbryte hvis du kaster bort sånne muligheter?»

«Det er ikke sånn,» sa jeg. «Hun er bare vennskapelig.»

«Åpenbart,» sa han, og den brede cealdiske aksenten hans fikk sarkasmen i stemmen til å lyde dobbelt så dryppende. «Hvilken tid trakk du?»

Jeg viste ham brikken min.

«Du fikk en dag senere enn meg.» Han holdt frem sin brikke. «Du får en dank hvis du bytter.»

Jeg nølte.

«Kom igjen, nå,» sa han. «Du kan jo ikke lese i Arkivet, som vi andre.»

Jeg skulte på ham. «Din medfølelse er overveldende.»

«Jeg sparer medfølelsen min til dem som er intelligente nok til ikke å gjøre arkivmagisteren hvit av raseri,» sa han. «For sånne som deg har jeg bare en dank å tilby. Vil du ha den eller ikke?»

«Jeg vil gjerne ha to danker,» sa jeg og fór med blikket over folkemengden på jakt etter studenter med noe desperat i oppsynet. «Hvis jeg kan få det.»

Wilems mørke øyne ble smale. «En dank og tre skjerver,» sa han.

Jeg så på ham igjen og betraktet ham nøye. «En dank og tre,» sa jeg. «Og da tar du Simmon som partner neste gang vi spiller hjørne.»

Han prustet av latter og nikket. Vi byttet brikker, og jeg la pengene i pungen min: én talent og fire. Et lite skritt nærmere. Etter å ha tenkt meg om et sekund, stakk jeg brikken i lommen.

«Har du ikke tenkt å fortsette å bytte deg ned?» spurte Wil.

Jeg ristet på hodet. «Jeg tror jeg beholder denne tiden.»

Han så forundret ut. «Hvorfor det? Hva kan du gjøre på fire dager unntatt å bekymre deg og tvinne tommeltotter?»

«Det samme som alle andre,» sa jeg. «Forberede meg til opptaksprøven.»

«Hvordan da?» spurte han. «Du er vel fortsatt bannlyst fra Arkivet?»

«Det finnes andre måter å forberede seg på,» sa jeg hemmelighetsfullt.

Wilem fnøs. «Det høres jo ikke det minste mistenkelig ut,» sa han. «Og så lurer du på hvorfor folk snakker om deg.»

«Jeg lurer ikke på hvorfor de snakker,» sa jeg. «Jeg lurer på hva de sier.»

KAPITTEL 4

Tjære og tinn

Byen som hadde vokst opp rundt Universitetet opp gjennom århundrene, var ikke stor. Den var egentlig knapt mer enn en landsby.

Til tross for dette blomstret handelen i vår ende av Store steinvei. Handelsmenn kom med kjerrer lastet med råmaterialer: tjære og leire, gibbstein, pottaske og havsalt. De kom med luksusvarer som lenattisk kaffe og vintisk vin. De kom med fint mørkt blekk fra Arueh, ren hvit sand til glasshyttene våre og fint tilvirkede cealdiske fjærer og skruer.

Da de samme handelsmennene dro, var vognene deres lastet med sånt som man bare fikk tak i på Universitetet. Medica laget medisiner. Ordentlige medisiner, ikke farget stubbevann eller billige patentmedisiner. Alkymibygningen fremstilte sine egne underverker som jeg bare hadde en vag oppfatning av, i tillegg til råmaterialer som nafta, svoveljakk og dobbelkalk.

Jeg er kanskje partisk, men jeg tror jeg med rette kan si at de fleste av Universitetets håndgripelige underverker kom fra Konstruksjonssalen. Slipte glasslinser. Stenger av wolfram og glantzstål. Gull i så tynne ark at de kunne rives i stykker som silkepapir.

Men vi laget mye mer enn det. Sympatilamper og teleskoper. Varmeslukere og girvinner. Saltpumper. Trepunktskompasser. Et dusin versjoner av Teccams vinsj og Delevaris aksel.

Det var konstruktører som meg som laget disse tingene, og når handelsmennene kjøpte dem, fikk vi provisjon: seksti prosent av salgssummen. Dette var den eneste grunnen til at jeg hadde noen penger i det hele tatt. Og siden det ikke var noen forelesninger under opptaksperioden, hadde jeg et helt spann på meg til å arbeide i Tronsalen.

Jeg gikk bort til Lageret, forrådsrommet hvor konstruktørene kvitterte ut verktøy og materialer. Til min overraskelse fikk jeg se en høy, blek student som sto ved vinduet og så ut som han kjedet seg grundig.

«Jaxim?» spurte jeg. «Hva gjør du her? Dette er jo rene straffarbeidet.»

Jaxim nikket mutt. «Kilvin er fortsatt litt … irritert på meg,» sa han. «Du vet, brannen og alt det der.»

«Det var leit å høre,» sa jeg. Jaxim var fullverdig re’lar, som meg selv. Han kunne ha holdt på med en mengde egne prosjekter akkurat nå. Å bli tvunget til å utføre en simpel oppgave som dette var ikke bare kjedelig, det ydmyket Jaxim offentlig samtidig som det kostet ham penger og forsinket studiene hans. Som straff betraktet var det påfallende strengt.

«Hva har vi lite av?» spurte jeg.

Å velge sine prosjekter i Tronsalen var noe av en kunst. Det spilte ingen rolle om du laget den sterkeste sympatilampen eller den mest effektive varmetrakten i konstruksjonens historie. Inntil noen kjøpte den, ville du ikke tjene en bøyd penning i provisjon.

For mange av de andre her var ikke dette noe problem. De hadde råd til å vente. Jeg, derimot, trengte noe som kunne selges fort.

Jaxim lente seg på disken mellom oss. «Caravan kjøpte nettopp alle dekkslampene våre,» sa han. «Den eneste vi har igjen, er den stygge som Veston laget.»

Jeg nikket. Sympatilamper var perfekte om bord på skip. Vanskelige å slå i stykker, billigere enn olje i det lange løp, og man behøvde ikke å være redd for at de skulle sette fyr på skipet.

Jeg regnet fort i hodet. Jeg kunne lage to lamper samtidig og spare litt tid på den måten, og jeg kunne være temmelig sikker på at de ville bli solgt før jeg måtte betale undervisningsavgiften.

Dessverre var dekkslamper det rene slavearbeidet. Førti timers møysommelig arbeid, og hvis jeg kludret det til på noen måte, ville lampene rett og slett ikke fungere. Da ville jeg ikke ha noe annet igjen for besværet enn en gjeld til Lageret for materialene jeg hadde sløst bort.

Men jeg hadde ikke så mange muligheter. «Da får jeg vel lage lamper, da,» sa jeg.

Jaxim nikket og åpnet protokollen. Jeg begynte å ramse opp det jeg trengte fra hukommelsen. «Jeg trenger tjue mellomstore ubearbeidede lyskilder. To sett av de høye støpeformene. En diamantnål. Et tentenglass. To mellomstore smeltedigler. Fire unser tinn. Seks unser edelstål. To unser nikkel …»

Jaxim nikket for seg selv og skrev det ned i protokollen.

Da jeg åtte timer senere gikk inn døren på Ankers, luktet jeg bronse, tjære og kullrøyk. Det var nesten midnatt, og rommet var tomt bortsett fra en håndfull trofaste gjester som ennå satt og drakk.

«Du ser sliten ut,» sa Anker da jeg gikk frem til bardisken.

«Jeg føler meg sliten også,» sa jeg. «Det er vel ikke noe igjen i gryten?»

Han ristet på hodet. «Folk var sultne i kveld. Jeg har noen kalde poteter som jeg hadde tenkt å slenge i suppen i morgen. Og et halvt bakt gresskar, tror jeg.»

«Solgt,» sa jeg. «Men jeg ville blitt takknemlig for litt salt smør også.»

Han nikket og skjøv seg bort fra bardisken.

«Du behøver ikke å varme opp noe av det,» sa jeg. «Jeg bare tar det med opp på rommet.»

Han hentet en skål med tre reale poteter og et halvt gyllengult gresskar med form som en klokke. Midt i gresskarhalvdelen, der frøene var tatt ut, lå det en raus klatt med smør.

«Jeg tar en flaske bredonøl også,» sa jeg idet jeg tok imot skålen. «Med korken på. Jeg vil ikke søle i trappen.»

Det var tre trapper opp til det lille rommet mitt. Da jeg hadde lukket døren, snudde jeg gresskarhalvdelen forsiktig opp ned i skålen, satte flasken oppå den og pakket det hele inn i en bit sekkestoff, slik at det ble et knytte jeg kunne bære under armen.

Så åpnet jeg vinduet og klatret ut på taket av vertshuset. Derfra var det bare et kort hopp over til bakeriet på den andre siden av smuget.

En månesigd hang lavt på himmelen og ga meg nok lys til at jeg kunne se uten å føle meg utsatt. Ikke at jeg var særlig bekymret. Det nærmet seg midnatt, og gatene lå stille. Dessuten ville dere bli overrasket over hvor sjelden folk kikker opp.

Auri satt på en stor mursteinspipe og ventet på meg. Hun hadde på seg kjolen jeg hadde kjøpt til henne og dinglet dovent med de nakne føttene mens hun kikket opp på stjernene. Håret hennes var så fint og lett at det dannet en glorie rundt hodet og svevde ved den minste antydning til et vindpust.

Jeg steg forsiktig ut på midten av et flatt blikktak. Det ga fra seg en dump lyd under foten min, som en fjern, klangfull tromme. Auri sluttet å svinge med føttene og stivnet til som en skremt kanin. Så fikk hun øye på meg og smilte bredt. Jeg vinket til henne.

Auri hoppet ned fra skorsteinen og kom småspringende frem til meg med håret flagrende bak seg. «Hei, Kvothe.» Hun tok et halvt skritt tilbake. «Du stinker.»

Jeg smilte dagens beste smil. «Hei, Auri,» sa jeg. «Du lukter som en pen ung jente.»

«Det gjør jeg,» sa hun glad.

Hun gikk litt til siden og deretter frem igjen, tok lette, trippende skritt med de nakne føttene. «Hva har du med til meg?» spurte hun.

«Hva har du med til meg?» spurte jeg tilbake.

Hun smilte bredt. «Jeg har et eple som tror det er en pære,» sa hun og holdt det opp. «Og en bolle som tror den er en katt. Og et salathode som tror det er et salathode.»

«Da må det være et intelligent salathode.»

«Neppe,» sa hun med et lite fnys. «Hvorfor skulle noe som er intelligent, tro at det er et salathode?»

«Selv om det er et salathode?» spurte jeg.

«Særlig da,» sa hun. «Det er ille nok å være et salathode. Så fryktelig å tro at man er et salathode også.» Hun ristet trist på hodet, og håret fulgte bevegelsen som om hun befant seg under vann.

Jeg pakket opp knyttet mitt. «Jeg har med noen poteter, et halvt gresskar og en flaske øl som tror at den er et brød.»

«Hva tror gresskaret at det er?» spurte hun nysgjerrig og så ned på det. Hun holdt den ene hånden i den andre bak på ryggen.

«Det vet at det er et gresskar,» sa jeg. «Men det later som det er en solnedgang.»

«Og potetene?» spurte hun.

«De sover,» sa jeg. «Og er kalde, er jeg redd.»

Hun så opp på meg med mildt blikk. «Ikke vær redd,» sa hun, strakte ut hånden og hvilte fingrene mot kinnet mitt et sekund. Berøringen var lettere enn en fjær. «Jeg er her. Du er trygg.»

Natten var kald, så heller enn å spise oppe på taket, slik vi ofte gjorde, tok Auri meg med ned gjennom jernristen over avløpet og videre inn i virvaret av tunneler under Universitetet.

Hun bar flasken og holdt opp noe på størrelse med en mynt som ga fra seg et svakt, grønnaktig lys. Jeg bar skålen og sympatilampen jeg hadde laget selv, den som Kilvin hadde kalt en tyvelampe. Det røde skjæret utgjorde et pussig supplement til Auris klarere, blågrønne lys.

Auri førte oss til en tunnel hvor det gikk rør i alle størrelser og fasonger langs veggene. Noen av de større jernrørene fraktet damp, og selv om de var surret inn i isolerende tøy, ga de fra seg en jevn varme. Auri la potetene omhyggelig i en krumning i røret hvor tøyet var pillet bort. Det ble som en slags ovn.

Med sekkestriebiten min som bord satte vi oss på bakken og spiste middag sammen. Bollen var litt gammel, men det var nøtter og kanel i den. Salathodet var overraskende friskt, og jeg lurte på hvor hun hadde fått tak i det. Hun hadde en tekopp av porselen til meg og en liten tiggerskål av sølv til seg selv. Hun skjenket i ølet så høytidelig at man skulle tro hun spiste sammen med kongen.

Vi sa ingenting under middagen. Det var en av reglene jeg hadde lært ved å prøve og feile. Ikke ta på hverandre. Ingen brå bevegelser. Ingen spørsmål som var det minste personlige. Jeg kunne ikke spørre om salaten eller den grønne mynten. I så fall ville hun pile av sted ut i tunnelene, og da ville jeg ikke se henne på flere dager etterpå.

Når sant skal sies, visste jeg ikke engang hva hun egentlig het. Auri var bare det jeg hadde begynt å kalle henne, men i mitt stille sinn tenkte jeg på henne som min lille månehuld.

Som alltid spiste Auri pent og pyntelig. Hun satt rak i ryggen og tok små biter. Hun hadde en skje som vi byttet på å bruke til å spise gresskaret med.

«Du har ikke med deg lutten din,» sa hun da vi hadde spist ferdig.

«Jeg må gå og studere i kveld,» sa jeg. «Men jeg skal ta den med snart.»

«Hvor snart da?»

«Om seks netter fra nå,» sa jeg. Da ville jeg være ferdig med opptaksprøven, og det ville være meningsløst å forberede meg mer.

Hun fikk en streng mine i det lille ansiktet. «Seks dager er ikke snart,» sa hun. «I morgen er snart.»

«Seks dager er snart for en stein,» sa jeg.

«Spill for en stein om seks dager, da,» sa hun. «Og spill for meg i morgen.»

«Jeg tror du klarer å være en stein i seks dager,» sa jeg. «Det er bedre enn å være et salathode.»

Da smilte hun bredt. «Det er det.»

Da vi hadde spist opp det siste av eplet, førte Auri meg gjennom Undertingen. Vi gikk stille langs Nikkegangen, hoppet gjennom Spranget og kom så inn i Nedenånder, en labyrint av tunneler fylt av en langsom, jevn vind. Jeg kunne antakelig ha funnet frem på egen hånd, men jeg foretrakk å la Auri vise veien. Hun kjente Undertingen slik en kramkar kjenner oppakningen sin.

Wilem hadde rett, jeg var bannlyst fra Arkivet. Men jeg har alltid hatt en egen evne til å komme meg inn på steder hvor jeg ikke burde være. Dessverre.

Arkivet var en enorm steinkloss av en bygning, helt uten vinduer. Men studentene der inne måtte ha frisk luft for å puste, og bøkene trengte mer enn det. Hvis luften var for fuktig, ville bøkene råtne og mugne. Hvis luften var for tørr, ville pergamentet bli skjørt og gå i oppløsning.

Det hadde tatt meg lang tid å finne ut hvordan den friske luften kom seg inn i Arkivet. Men selv da jeg hadde funnet riktig tunnel, var det ikke lett å ta seg inn. Jeg måtte krype et langt stykke gjennom en skremmende trang tunnel – et kvarters åling på magen over det skitne steinunderlaget. Jeg oppbevarte et sett med klær i Undertingen, og etter et snaut dusin turer var de helt ødelagt: Knærne og ermene var nesten fullstendig slitt ut.

Men det var likevel en beskjeden pris for å få tilgang til Arkivet.

Jeg ville være ille ute hvis jeg noen gang ble tatt. Utvisning var det minste jeg kunne regne med. Men hvis jeg fikk dårlige resultater på opptaksprøven og undervisningsavgiften ble satt til tjue talenter, ville jeg være så godt som utvist uansett. Så det var egentlig hipp som happ.

Likevel var jeg ikke bekymret for å bli oppdaget. De eneste lysene i Magasinet ble båret av studenter og skrivere. Dette betydde at det alltid var natt inne i Arkivet, og jeg har alltid funnet meg best til rette om natten.

KAPITTEL 5

Vindharpen

Dagene slepte seg av sted. Jeg arbeidet i Tronsalen til jeg ble nummen i fingrene, og etterpå leste jeg i Arkivet til jeg ble sår i øynene.

Den femte dagen av opptaksperioden ble jeg endelig ferdig med dekkslampene mine og tok dem med til Lageret i håp om et raskt salg. Jeg overveide å gå i gang med to til, men jeg visste at jeg ikke ville rekke å bli ferdig før det var på tide å betale undervisningsavgiften.

Dermed begynte jeg å tjene penger på andre måter. Jeg spilte på Ankers en ekstra kveld og fikk gratis drikke og en håndfull småmynter fra publikummere som likte det de hørte. Jeg utførte litt akkordarbeid i Tronsalen og laget enkle, nyttige gjenstander som messingdrev og ruter av dobbeltherdet glass. Slikt kunne man selge tilbake til verkstedet omgående for en liten fortjeneste.

Så, siden en liten fortjeneste ikke ville være tilstrekkelig, laget jeg to ladninger med gule lyskilder. Når man brukte dem i sympatilamper, ga de et behagelig, gult lys som minnet om solskinn. De var verdt en god del penger, siden man måtte bruke farlige materialer for å impregnere dem.

Tungmetaller og syrer som ga fra seg dunster, var de minst farlige blant dem. De besynderlige alkymistiske forbindelsene var det virkelig skremmende. Det fantes lederagenser som kunne gå inn gjennom huden uten å etterlate seg merker og deretter ubemerket ete opp kalken i skjelettet. Andre lå bare på lur i kroppen, uvirksomme i flere måneder, helt til man plutselig begynte å blø fra tannkjøttet og miste håret. Det som ble fremstilt i Alkymibygningen, fikk arsenikk til å virke som sukker i teen.

Jeg var ekstremt nøye, men mens jeg holdt på med den andre ladningen med lyskilder, sprakk tentenglasset mitt, og små dråper med lederagens sprutet utover glasset i ventilasjonshetten der jeg sto. Ikke noe av det havnet på huden min, men en enslig dråpe landet på skjorten, høyt over de lange mansjettene på skinnhanskene jeg hadde på meg.

Med langsomme bevegelser knep jeg skjortetøyet med en krumpasser som lå i nærheten, og dro det bort fra kroppen. Møysommelig fikk jeg deretter klippet ut tøybiten slik at den overhodet ikke kunne komme nær huden min. Etter denne hendelsen var jeg skjelven og svett, og jeg kom frem til at det fantes bedre måter å tjene penger på.

Jeg overtok en medstudents observasjonsskift på Medica i bytte mot en dank og hjalp en kjøpmann med å lesse av tre vognlaster med kalk for en halvpenning hver. Så, senere den kvelden, fant jeg en håndfull korthaier som lot meg være med og spille ånde med dem. De neste to timene klarte jeg å tape atten penninger og litt småmynt i jern. Selv om det ergret meg, tvang jeg meg selv til å gå fra bordet før det ble enda verre.

Etter alle disse anstrengelsene hadde jeg mindre penger i pungen enn da jeg begynte.

Heldigvis hadde jeg et siste knep i ermet.

Jeg langet ut på den brede steinveien som førte til Imre.

Sammen med meg gikk Simmon og Wilem. Wil hadde til slutt solgt den sene tiden sin til en desperat skriver for en pen fortjeneste, så begge to var ferdige med opptaksprøvene og sorgløse som kattunger. Wils undervisningsavgift hadde blitt satt til seks talenter og åtte, mens Sim fortsatt godtet seg over sin imponerende lave avgift på fem talenter og to.

I pungen hadde jeg én talent og tre. Det lovet ikke godt.

Den fjerde i kvartetten vår var Manet. Det bustete, grå håret hans og de som sedvanlig krøllete klærne fikk ham til å se litt forvirret ut, som om han nettopp hadde våknet og ikke riktig husket hvor han var. Vi hadde tatt ham med delvis fordi vi trengte en fjerde mann for å kunne spille hjørne, men også fordi vi syntes at det var vår plikt å sørge for at stakkaren kom seg ut av Universitetet iblant.

Sammen krysset vi alle fire Omethielva via Steinbruas høye spenn og fortsatte inn i Imre. Høsten sang på siste verset, og jeg hadde kappen på meg i tilfelle det skulle bli kaldt. Lutten bar jeg bekvemt på ryggen.

I sentrum av Imre gikk vi over en stor, brolagt plass og forbi den store fontenen med statuer av satyrer som jaget nymfer. Vannet sprutet og ble fanget av vinden mens vi stilte oss i kø for å komme inn på Vindharpen.

Da vi kom til døren, ble jeg overrasket over å se at Deoch ikke var der. I hans sted sto det en kort, bister mann med tyrenakke. Han holdt ut hånden. «Det blir en dank, takk, unge herre.»

«Beklager,» sa jeg og flyttet reimen på luttfutteralet og viste ham den lille sølvfløyten jeg hadde festet til kappen. Jeg pekte på Wil, Sim og Manet. «De er sammen med meg.»

Han myste mistenksomt på fløyteemblemet. «Du ser fryktelig ung ut,» sa han og kastet et blikk på ansiktet mitt igjen.

«Jeg er fryktelig ung,» sa jeg muntert. «Det er en del av sjarmen min.»

«Fryktelig ung til å ha fløyte,» forklarte han og fikk det til å lyde som en forholdsvis høflig anklage.

Jeg nølte. Selv om jeg så eldre ut enn jeg var, betydde det at jeg så ut til å være noen få år eldre enn femten, min virkelige alder. Så vidt jeg visste, var jeg den yngste musikeren på Vindharpen. Normalt var det en fordel for meg, siden det gjorde meg til noe nytt og uvanlig. Men nå …

Før jeg kom på noe å si, hørtes en stemme fra køen bak oss. «Den er ikke falsk, Kett.» En høy kvinne med fiolinkasse nikket til meg. «Han fikk fløyten sin mens du var borte. Han er ekte vare.»

«Takk, Marie,» sa jeg idet dørvakten slapp oss inn.

Vi fant oss et bord innerst i rommet med god utsikt til scenen. Jeg lot blikket gli over ansiktene rundt oss og kvalte det velkjente stikket av skuffelse over at Denna ikke var å se noen steder.

«Hva var det der ved døren?» spurte Manet mens han så seg omkring og betraktet scenen og det høye hvelvtaket. «Betaler folk for å komme inn her?»

Jeg så på ham. «Du har vært student i tretti år, men aldri vært på Vindharpen?»

«Tja, du vet.» Han gjorde en vag håndbevegelse. «Jeg har hatt det travelt. Jeg er ikke så ofte på denne siden av elva.»

Sim lo og satte seg. «Da skal jeg si dette på en måte du kan forstå, Manet. Hvis det hadde funnes et universitet for musikk, ville det vært Vindharpen, og Kvothe ville vært fullbefaren arkanist.»

«Dårlig lignelse,» sa Wil. «Dette er et musikalsk hoff, og Kvothe tilhører adelen her. Vi følger bare i hans kjølvann. Det er derfor vi har holdt ut hans plagsomme selskap så lenge.»

«En hel dank bare for å komme inn?» spurte Manet.

Jeg nikket.

Manet gryntet litt ubestemt mens han så seg omkring og betraktet vrimmelen av velkledde adelsmenn på balkongen over oss. «Jaha,» sa han. «Da har jeg vel lært noe i dag.»

Gjestene hadde så vidt begynt å fylle Vindharpen, så vi fordrev tiden med å spille hjørne. Det var bare en vennskapelig omgang, en skjerv per hånd, dobbelt for en straff, men så fattig som jeg var, var alle innsatser høye. Heldigvis spilte Manet med samme presisjon som en drevklokke: ingen bortspilte stikk, ingen ville bud, ingen innskytelser.

Simmon spanderte den første runden med drikke og Manet den andre. Innen lyset ble dempet på Vindharpen, lå Manet og jeg ti hender foran, hovedsakelig på grunn av Simmons tendens til entusiastiske overbud. Jeg stakk den ene kobberdanken i lommen med bister tilfredsstillelse. Én talent og fire.

En eldre mann gikk opp på scenen. Etter en kort presentasjon fra Stender spilte han en hjerteskjærende vakker versjon av «Taetns sene dag» på mandolin. Fingrene hans var lette og raske og sikre på strengene. Men stemmen …

Det meste svekkes med alderen. Rygg og hender blir stive. Øynene blir uklare. Huden blir grovere, og skjønnheten forgår. Det eneste unntaket er stemmen. Tar man ordentlig vare på stemmen, blir den bare vakrere med alderen og med jevnlig bruk. Hans var som søt honningvin. Han avsluttet sangen til hjertelig applaus, og etter en liten stund ble lysene tent igjen samtidig som summingen av samtaler steg i rommet.

«De tar pause mellom hver opptreden,» forklarte jeg for Manet. «Slik at folk kan prate og vandre litt rundt og kjøpe mer å drikke. Selv ikke Tehlu og alle hans engler vil kunne beskytte deg om du prater under noens opptreden.»

Manet fnøs. «Ikke vær redd for at jeg skal skjemme deg ut. Jeg er ikke komplett barbar.»

«Jeg ville bare advare deg,» sa jeg. «Du fortalte meg hva som er farlig i Tronsalen. Jeg forteller deg hva som er farlig her.»

«Lutten hans var annerledes,» sa Wilem. «Den hørtes annerledes ut enn din. Mindre var den også.»

Jeg tvang tilbake lysten til å smile og bestemte meg for ikke å gjøre noe nummer av det. «Den typen lutt kalles mandolin,» sa jeg.

«Du skal vel spille?» sa Simmon og vred seg i stolen som en ivrig hundevalp. «Du burde spille den sangen du skrev om Ambros.» Han nynnet litt, så sang han:

Et muldyr lar seg ikke lett ta ved nasen,

for til forskjell fra Ros er det bare halvveis asen.

Manet smålo ned i kruset sitt. Wilem smilte et sjeldent smil.

«Nei,» sa jeg bestemt. «Jeg er ferdig med Ambros. Slik jeg ser det, er vi skuls.»

«Ja visst,» sa Wil gravalvorlig.

«Jeg mener det,» sa jeg. «Jeg har ingenting å vinne på det. Denne kranglingen frem og tilbake gjør ikke annet enn å irritere magistrene.»

«Irritere er et ganske mildt ord,» sa Manet tørt. «Ikke akkurat det jeg ville ha valgt selv.»

«Han fortjener at du synger den,» sa Sim, og øynene hans glitret av sinne. «Dessuten vil de ikke anklage deg for utilstedelig opptreden for et medlem av Arkanum bare fordi du synger en sang.»

«Nei,» sa Manet. «De vil bare heve undervisningsavgiften hans.»

«Hva?» sa Simmon. «Det kan de ikke gjøre. Undervisningsavgiften er basert på opptaksprøven.»

Manet fnøs så det ga hul gjenklang i kruset idet han tok en slurk til. «Prøven er bare en liten del av det. Hvis du har penger, klemmer de litt ekstra ut av deg. Det samme hvis du steller i stand noe besvær for dem.» Han så alvorlig på meg. «Denne gangen kommer du virkelig til å bli kjørt hardt. Hvor mange ganger havnet du på hornene forrige semester?»

«To ganger,» innrømmet jeg. «Men den andre gangen var det egentlig ikke min skyld.»

«Selvsagt ikke,» sa Manet og ga meg et direkte blikk. «Så det var derfor de bandt deg og pisket deg til blods, da? Fordi det ikke var din skyld?»

Jeg vred beklemt på meg der jeg satt i stolen og kjente hvordan de halvveis legede arrene strammet nedover ryggen. «Det var for det meste ikke min skyld,» korrigerte jeg.

Manet viftet det unna. «Det er ikke skyld det handler om. Det er ikke trær som skaper tordenvær, men enhver dumskalle vet hvor lynet kommer til å slå ned.»

Wilem nikket alvorlig. «Hjemme pleier vi å si: Den lengste spikeren blir slått inn først.» Han rynket pannen. «Det låter bedre på siaru.»

Sim så bekymret ut. «Men det er vel fortsatt opptakssamtalen som avgjør hvor høy undervisningsavgiften blir?» Ut fra tonen hans gjettet jeg at Sim ikke engang hadde overveid muligheten for at personlig nag eller politikk kunne ha noe med saken å gjøre.

«Stort sett,» medga Manet. «Men magistrene velger sine egne spørsmål, og hver og en av dem får komme til orde.» Han begynte å regne på fingrene. «Hemme liker deg ikke, og han kan bære to ganger sin egen vekt i nag. Du kom på kant med Lorren tidlig og har klart å holde det sånn. Du er en bråkmaker. Du var borte fra forelesningene i nesten et spann mot slutten av forrige semester. Uten noen beskjed på forhånd eller forklaring etterpå.» Han ga meg et megetsigende blikk.

Jeg så ned i bordet, smertelig klar over at flere av forelesningene jeg hadde gått glipp av, hadde inngått i lærlingperioden min under Manet i Konstruksjonssalen.

Etter en liten stund trakk Manet på skuldrene og fortsatte. «På toppen av det hele kommer de til å teste deg som re’lar denne gangen. Undervisningsavgiften øker i de høyere gradene. Det er ikke uten grunn at jeg har holdt meg på e’lir-nivå så lenge.» Han ga meg et hardt blikk. «Hvis jeg skal gjette, tipper jeg at du er heldig hvis du slipper unna med mindre enn ti talenter.»

«Ti talenter.» Sim dro luft inn mellom tennene og ristet medfølende på hodet. «Godt du har så mye penger nå.»

«Ikke riktig så mye,» sa jeg.

«Hvordan kan det ha seg?» spurte Sim. «Magistrene dømte Ambros til å betale nesten tjue talenter da han ødela lutten din. Hva har du gjort med alle de pengene?»

Jeg så ned og skubbet forsiktig til luttfutteralet med foten.

«Har du kjøpt ny lutt for dem?» spurte Simmon forskrekket. «Tjue talenter? Vet du hva du kan kjøpe for så mye penger?»

«En lutt?» spurte Wilem.

«Jeg visste ikke engang at man kunne betale så mye for et instrument,» sa Simmon.

«Man kan betale mye mer enn det,» sa Manet. «De er som hester.»

Dette fikk samtalen til å vakle litt. Wil og Sim snudde seg og så forvirret på ham.

Jeg lo. «Det er faktisk en bra sammenligning.»

Manet nikket vist. «Det er nemlig stor forskjell på hester. Man kan kjøpe en spattbeint gammel ploghest for under en talent. Eller man kan kjøpe en vålder med høy beinføring for førti.»

«Lite trolig,» fnøs Wil. «Ikke en fullblods vålder.»

Manet smilte. «Nettopp. Uansett hvor mye dere har hørt at noen har betalt for en hest, kan dere lett betale like mye for en fin harpe eller fele.»

Simmon så helt lamslått ut av alt dette. «Men faren min betalte en gang to hundre og femti harde for en høy kaepcaner,» sa han.

Jeg lente meg til siden og pekte. «Ser dere den lyshårede mannen der? Mandolinen hans er verdt dobbelt så mye.»

«Men,» sa Simmon. «Men hester har stamtavler. Man kan ale opp en hest og selge den.»

«Mandolinen har også stamtavle,» sa jeg. «Den ble laget av selveste Antressor. Den er hundre og femti år gammel.»

Jeg så hvordan Simmon fordøyde opplysningen og lot blikket gli omkring på alle instrumentene i rommet. «Men likevel,» sa Sim. «Tjue talenter.» Han ristet på hodet. «Hvorfor ventet du ikke til etter opptaksprøven? Du kunne ha brukt det du hadde igjen på lutten.»

«Jeg trengte den for å kunne spille på Ankers,» forklarte jeg. «Jeg får gratis kost og losji som husmusiker der. Hvis jeg ikke spiller, kan jeg ikke bli boende.»

Det var sant, men det var ikke hele sannheten. Anker ville ha sett litt stort på det hvis jeg hadde forklart situasjonen for ham. Men hadde jeg ventet, måtte jeg ha klart meg uten lutt i nesten to spann. Det ville ha vært som å mangle en tann eller en hånd. Det ville ha vært som å gå to spann med munnen igjensydd. Det var utenkelig.

«Og jeg brukte ikke alt på lutten,» sa jeg. «Det var noen andre utgifter som hadde dukket opp også.» Nærmere bestemt hadde jeg betalt gaeletten som jeg hadde lånt penger av. Det hadde kostet meg seks talenter, men å bli fri fra gjelden til Devi var som å få en stor byrde løftet av skuldrene.

Men nå kjente jeg at den samme byrden senket seg over meg igjen. Selv hvis Manets gjetning var bare halvveis riktig, lå jeg dårligere an enn jeg hadde trodd.

Heldigvis ble lyset dempet, og det ble stille i rommet, så jeg slapp å forklare meg ytterligere. Vi så opp da Stender viste Marie opp på scenen. Han småpratet med tilskuerne i nærheten mens hun stemte fiolinen og publikum begynte å falle til ro.

Jeg likte Marie. Hun var høyere enn de fleste menn og stolt som en katt, og hun snakket minst fire språk. Mange av musikerne i Imre gjorde sitt beste for å etterape den seneste moten i håp om å gli inn blant adelen, men Marie var kledd i reiseklær. Bukser man kunne arbeide en hel dag i, støvler man kunne gå tre mil i.

Men for all del, jeg mener ikke å antyde at hun kledde seg simpelt. Hun var ganske enkelt ikke interessert i mote eller overflødig pynt. Klærne hennes var åpenbart skreddersydd, de satt pent og var flatterende. Denne kvelden var hun kledd i vinrødt og brunt, fargene til velynderen hennes, fru Jhale.

Vi betraktet scenen alle fire. «Jeg skal innrømme,» sa Wilem lavt, «at jeg har viet Marie en god del tankevirksomhet.»

Manet humret lavt. «Hun der er kvinne og en halv,» sa han. «Hvilket betyr at hun er fem ganger mer kvinne enn noen av dere vet hva dere skal gjøre med.» En annen gang ville en slik påstand kanskje ha egget oss tre andre til skrytende protester. Men Manet fastslo det uten den minste antydning til noen ertende tone, så vi lot det passere. Særlig siden det antakelig var sant.

«Ikke min type,» sa Simmon. «Hun ser alltid ut som om hun skal til å slåss med noen. Eller er på vei for å temme en villhest.»

«Det gjør hun.» Manet smålo igjen. «Hadde vi levd i en bedre tid, ville de ha reist et tempel rundt en slik kvinne.»

Vi ble stille mens Marie stemte ferdig fiolinen og forsiktig begynte å spille en liflig rondo, langsom og mild som en lett vårbris.

Jeg hadde ikke rukket å si det til ham, men Simmon hadde mer rett enn han trodde. På Flinten og tistelen hadde jeg en gang sett Marie slå en mann i strupen fordi han hadde kalt henne «den skravlete tispa med fela». Hun sparket ham mens han lå nede også. Men bare én gang, og ikke på noe sted som ga ham varig mén.

Marie fortsatte med melodien, og det langsomme, liflige tempoet bygget seg gradvis opp helt til den travet av sted i rask takt. En slik melodi man ikke ville vurdere å danse til med mindre man var usedvanlig lett på foten eller usedvanlig full.

Hun lot den bygge seg opp til den var noe som ingen engang ville drømme om å danse til. Nå var det overhodet ikke noe travende over den. Den sprang like raskt som to barn som løper om kapp. Jeg ble imponert av hvor ren og lett fingersetningen var, til tross for den hektiske takten.

Fortere. Raskt som en hjort med en villhund i hælene. Jeg begynte å bli nervøs, for jeg visste at det bare var et tidsspørsmål før hun gled eller bommet med fingrene eller en tone glapp for henne. Men på en eller annen måte klarte hun å fortsette, og hver tone var fullkommen, skarp og sterk og vakker. De lynraske fingrene krummet seg mot strengene. Håndleddet som førte buen, var avslappet og ledig til tross for det utrolige tempoet.

Enda fortere. Hun hadde en konsentrert mine. Buearmen gikk så fort at den var vanskelig å følge med på. Enda fortere. Hun stålsatte seg med de lange beina plantet støtt på scenen og fiolinen presset hardt mot kjeven. Hver tone var klar som fuglesang på morgenkvisten. Enda fortere.

Hun spilte en voldsom, heftig avslutning og gjorde et plutselig, elegant bukk uten å spille en eneste tone feil. Jeg svettet som en hardt ridd hest, og hjertet hamret.

Det var jeg ikke alene om. Svetten glinset i pannen hos både Wil og Sim.

Manet holdt så hardt i bordkanten at knokene hadde hvitnet. «Nådige Tehlu,» sa han åndeløst. «Spilles det slik musikk her hver kveld?»

Jeg smilte til ham. «Det er ennå tidlig,» sa jeg. «Du har ikke hørt meg spille.»

Wilem rev i neste runde med drikke, og samtalen vår gikk over til løs sladder om Universitetet. Manet hadde vært der lenger enn halvparten av magistrene, så han kunne flere skandalehistorier enn oss tre andre til sammen.

En luttspiller med tykt, grått skjegg spilte en gripende versjon av «En Faeant Morie». Så sang to vakre kvinner, den ene i førtiårsalderen og den andre ung nok til å kunne være datteren hennes, en duett om Laniel den atter unge som jeg aldri hadde hørt før.

Marie ble kalt opp på scenen igjen og spilte en enkel dansemelodi med så stor begeistring at folk begynte å danse mellom bordene. Manet reiste seg faktisk under det siste refrenget og viste seg til vår overraskelse å være bemerkelsesverdig lett på foten. Vi heiet på ham, og da han satte seg igjen, var han rød og andpusten.

Wil kjøpte noe å drikke til ham, og Simmon snudde seg mot meg med spenning i blikket.

«Nei,» sa jeg. «Jeg har ikke tenkt å spille den. Det har jeg alt sagt.»

Sim sank sammen i så enorm skuffelse at jeg ikke kunne la være å le. «Hør her. Jeg skal ta meg en tur rundt her på vertshuset. Hvis jeg ser Threpe, skal jeg overtale ham til å gjøre det.»

Jeg tok meg sakte frem gjennom det fullsatte rommet, og selv om jeg riktignok holdt utkikk etter Threpe, var det Denna jeg egentlig lette etter. Jeg hadde ikke sett henne komme inn gjennom hoveddøren, men tatt i betraktning musikken, kortspillet og den allmenne støyen var det en mulighet for at jeg rett og slett hadde gått glipp av henne.

Det tok meg et kvarter å lete meg metodisk gjennom trengselen i første etasje, få tatt en titt på alle ansiktene og stanse og veksle noen ord med et par av musikerne på veien.

Jeg gikk opp i andre etasje akkurat idet lysene ble dempet igjen. Jeg stilte meg ved rekkverket og lyttet til en yllisk fløytespiller som spilte en sørgmodig, syngende melodi.

Da lysene kom på igjen, lette jeg gjennom Vindharpens andre etasje: en stor, halvmåneformet balkong. Letingen var mer et ritual enn noe annet. Å lete etter Denna var en øvelse i fånytte, som å be en bønn om pent vær.

Men denne kvelden var et unntak. Mens jeg vandret gjennom andre etasje fikk jeg se henne gå sammen med en høy, mørkhåret herre. Jeg endret retning mellom bordene slik at jeg liksom tilfeldig kom til å avskjære dem.

Denna fikk øye på meg et halvt minutt senere. Hun smilte et strålende, oppglødd smil, løftet hånden fra herrens arm og vinket meg nærmere.

Mannen ved hennes side var stilig og stolt som en hauk, med kjake som en teglstein. Han var kledd i en blendende hvit silkeskjorte og en semsket jakke farget i en fyldig, blodrød nyanse. Sølvsøm. Sølv på spennen og ved mansjettene. Han så ut som en fornem modegisk herre tvers igjennom. Prisen for klærne hans ville ha dekket undervisningsavgiften min for et helt år, og da regnet jeg ikke engang med ringene.

Denna spilte rollen som hans henrivende og tiltrekkende ledsagerske. Tidligere hadde jeg sett henne kledd omtrent som meg selv: enkle klær laget for å tåle hard slitasje og reiser. Men i kveld hadde hun på seg en lang, grønn silkekjole. Det mørke håret krøllet seg kunstferdig rundt ansiktet og falt ned over skuldrene. I halsen hadde hun et anheng med en smaragd formet som en glatt dråpe. Den sto så perfekt til fargen på kjolen at det ikke kunne være en tilfeldighet.

Jeg følte meg litt sjuskete i sammenligning. Ikke så rent lite heller. Fire skjorter, to par bukser og noen småtterier, det var alle klærne jeg eide her i verden. Alt sammen var kjøpt brukt og i større eller mindre grad slitt. Denne kvelden hadde jeg på meg mine peneste klær, men dere forstår meg sikkert når jeg sier at mine peneste klær ikke var særlig fine.

Det eneste unntaket var kappen, som jeg hadde fått av Fela. Den var varm og vidunderlig, og skreddersydd for meg i grønt og svart med mengder av lommer i fôret. Den var på ingen måte elegant, men den var det beste jeg eide.

Da jeg nærmet meg, tok Denna et skritt frem og holdt frem hånden så jeg kunne kysse den. Gesten var fattet, nesten overlegen. Ansiktsuttrykket var behersket, smilet høflig. For en tilfeldig iakttaker så hun akkurat ut som en fornem dame som er elskverdig overfor en fattig ung musiker.

Alt unntatt øynene. De var mørke og dype, med farge som kaffe og sjokolade. Blikket danset av munterhet, fullt av latter. Herren som sto bak henne, viste antydning til irritasjon da hun strakte ut hånden. Jeg visste ikke hva slags spill det var Denna spilte, men jeg kunne gjette meg til min rolle i det.

Så jeg bøyde meg ned over hånden hennes og kysset den lett mens jeg bukket dypt. Jeg hadde fått opplæring i høviske manerer da jeg var liten, så jeg visste hva jeg gjorde. Hvem som helst kan bøye overkroppen, men et ordentlig bukk krever dyktighet.

Dette bukket var elegant og smigrende, og mens jeg presset leppene mot håndbaken hennes, svingte jeg kappen til side med en diskré snert med håndleddet. Det siste var det vanskelige, og det hadde tatt meg flere timers omhyggelig øving foran speilet i badehuset for å få bevegelsen til å se tilstrekkelig ubesværet ut.

Denna neide elegant som et fallende løv og tok et skritt tilbake så hun ble stående ved siden av herren. «Kvothe, dette er hans nåde Kellin Vantenier. Kellin, dette er Kvothe.»

Kellin mønstret meg fra topp til tå og dannet seg en fullstendig oppfatning av meg på kortere tid enn det tar å trekke et kort, skarpt åndedrag. Ansiktsuttrykket fikk noe avfeiende over seg, og han nikket til meg. Jeg er ikke ukjent med forakt, men jeg ble overrasket over hvor mye akkurat dette tilfellet stakk i meg.

«Til tjeneste, Deres nåde.» Jeg bukket høflig og flyttet litt på tyngden slik at kappen falt ned fra skulderen og talentfløyten ble synlig.

Han skulle til å se bort med innøvd mangel på interesse da blikket festet seg på det blanke sølvsmykket. Som smykke betraktet var det ikke noe spesielt, men her var det betydningsfullt. Wilem hadde rett: På Vindharpen var jeg medlem av adelen.

Og det visste Kellin. Etter et øyeblikks ettertanke gjengjeldte han bukket. Egentlig var det knapt mer enn et nikk. Akkurat dypt nok til å være høflig. «Til din og din families tjeneste,» sa han på perfekt aturansk. Stemmen var dypere enn min, en varm bass med nok modegisk aksent til at den fikk et litt syngende anstrøk.

Denna bøyde hodet i hans retning. «Kellin har prøvd å lære meg opp og ned på en harpe.»

«Jeg er her for å vinne fløyten,» sa han. Den dype stemmen var fylt av visshet.

Når han snakket, snudde kvinner ved bordene i nærheten seg og så i hans retning med sultne, halvåpne øyne. På meg hadde stemmen hans motsatt virkning. Å være både rik og stilig var ille nok. Men å ha en stemme som honning på varmt brød var ganske enkelt utilgivelig. Lyden av den fikk meg til å føle meg som en katt som noen holder i halen og stryker mothårs med våt hånd.

Jeg kastet et blikk på hendene hans. «Så du er harpespiller?»

«Harpist,» korrigerte han stivt. «Jeg spiller pendenheil. Instrumentenes konge.»

Jeg trakk et halvt åndedrag, så lukket jeg munnen. Den modegiske storharpen hadde vært instrumentenes konge for fem hundre år siden. Nå var den en antikk kuriositet. Jeg lot det passere og unngikk diskusjonen for Dennas skyld. «Har du tenkt å prøve lykken i kveld?» spurte jeg.

Kellin ble en anelse smal i øynene. «Når jeg spiller, er det ikke lykken det kommer an på. Men nei. I kveld bare nyter jeg frøken Dinaels selskap.» Han løftet Dennas hånd til leppene og ga den et fraværende kyss. Han lot blikket gli over den mumlende folkemengden på en overlegen måte, som om han eide dem. «Jeg kommer til å være i verdig selskap her, tror jeg.»

Jeg skottet på Denna, men hun unngikk blikket mitt. Hun la hodet på skakke mens hun lekte med en øredobb som tidligere hadde vært skjult av håret, en liten, dråpeformet smaragd som sto til anhenget hun hadde rundt halsen.

Kellin fór over meg med blikket igjen. Klærne mine, som passet så dårlig. Håret, for kort til å være moteriktig, for langt til å være noe annet enn viltert. «Og du er … fløytespiller?»

Det billigste instrumentet. «Fløytist,» sa jeg lett. «Men nei. Jeg foretrekker lutten.»

Han hevet øyenbrynene. «Spiller du hofflutt?»

Smilet mitt stivnet litt, selv om jeg anstrengte meg for å unngå det. «Sjustrenget.»

«Ah!» sa han og lo som om han plutselig forsto. «Folkemusikk!»

Jeg lot det passere også, om enn mindre lett enn før. «Har dere funnet dere plasser ennå?» spurte jeg blidt. «Vi er en gjeng som har tatt et bord nede i første etasje, med god utsikt til scenen. Dere må gjerne holde oss med selskap.»

«Damen og jeg har allerede et bord i tredje etasje.» Kellin nikket mot Denna. «Jeg foretrekker absolutt selskapet høyere opp.»

Utenfor synsfeltet hans himlet Denna med øynene mot meg.

Jeg fortrakk ikke en mine, men bukket høflig til ham igjen, knapt mer enn et nikk. «Da skal jeg ikke oppholde dere.»

Jeg snudde meg mot Denna. «Frøken, får jeg besøke deg en dag?»

Hun sukket og så på alle måter ut som en oppgitt selskapsløve, unntatt øynene, som fortsatt lo av det latterlig oppstyltede ved samtalen. «Du forstår sikkert, Kvothe. De neste dagene har jeg ingen tid å avse. Men du kan besøke meg i slutten av spannet, hvis du vil. Jeg har tatt inn på Gråmannen.»

«Det skal være meg en glede,» sa jeg og bukket for henne, langt mer oppriktig enn jeg hadde gjort for Kellin. Denne gangen var det meg hun himlet med øynene over.

Kellin holdt ut armen og vendte nesten ryggen til meg samtidig, og de to gikk ut i vrimmelen. Når man så dem sammen, så hvordan de beveget seg elegant gjennom mengden, var det lett å tro at de eide stedet, eller kanskje vurderte å kjøpe det for å bruke det som sommerhus. Bare gammel adel fører seg med så ubesværet arroganse, siden de vet helt inn i margen at alt i verden bare er til for å gjøre dem lykkelige. Denna klarte å forstille seg på overbevisende måte, men for hans nåde Kellin Steinkjake var det like naturlig som å puste.

Jeg fulgte dem med blikket til de var halvveis oppe i trappen til tredje etasje. Der stanset Denna og løftet hånden til hodet. Deretter så hun seg omkring på gulvet med engstelig mine. De vekslet noen korte ord, og hun pekte oppover trappen. Kellin nikket og forsvant videre opp og ut av syne.

På en innskytelse kikket jeg ned på gulvet og fikk øye på noe sølvblinkende ved rekkverket der Denna hadde stått. Jeg gikk bort og stilte meg ved det slik at to cealdiske kjøpmenn ble tvunget til å ta en omvei rundt meg.

Jeg lot som jeg kikket ned på folkemengden i første etasje helt til Denna kom bort til meg og prikket meg på skulderen. «Kvothe,» sa hun engstelig. «Jeg beklager å forstyrre deg, men jeg har visst mistet et øresmykke. Kan du være så snill å hjelpe meg å lete etter det? Jeg er sikker på at jeg hadde det på meg nå nettopp.»

Jeg gikk med på det, og snart fikk vi snakke privat sammen en liten stund mens vi lette på anstendig vis nede på gulvet med hodene tett sammen. Heldigvis var Dennas kjole av modegisk snitt, vid og flagrende rundt beina. Hadde den hatt splitt i siden slik moten var i Samveldet på denne tiden, ville synet av henne nede på gulvet ha vært skandaløst.

«Ved Guds kropp,» mumlet jeg. «Hvor fant du han der?»

Denna humret lavt. «Hysj. Det var du som foreslo at jeg skulle prøve å få dreis på en harpe. Kellin er en riktig flink lærer.»

«Den modegiske pedalharpen veier fem ganger så mye som deg,» sa jeg. «Det er et instrument beregnet på salongbruk. Du vil aldri kunne ta den med på reise.»

Hun sluttet å late som hun lette etter øredobben og ga meg et skarpt blikk. «Og hvem kan si at jeg aldri kommer til å ha en salong å spille i?»

Jeg så ned på gulvet igjen og trakk på skuldrene i den grad jeg kunne. «Den er vel bra nok å lære seg å spille på. Hva synes du om det så langt?»

«Det er bedre enn lyre,» sa hun. «Det har jeg merket allerede. Men jeg kan knapt spille ’Ekornet i takhalmen’ ennå.»

«Er han noe flink?» Jeg ga henne et lurt smil. «Med hendene, mener jeg.»

Denna rødmet litt og så et øyeblikk ut som om hun skulle fike til meg. Men hun husket anstendigheten i tide og nøyde seg med å gi meg et smalt blikk isteden. «Du er fæl,» sa hun. «Kellin har vært fullkomment taktfull og beleven.»

«Tehlu redde oss alle fra fullkomment taktfulle og belevne herrer,» sa jeg.

Hun ristet på hodet. «Jeg mente bokstavelig talt,» sa hun. «Han har aldri vært utenfor Modeg før. Han er som en kattunge i et hønsehus.»

«Og nå heter du Dinael?» spurte jeg.

«For øyeblikket. Og for ham,» sa hun og ga meg et sideblikk med et skjevt lite smil. «Av deg vil jeg fortsatt helst kalles Denna.»

«Det er godt å vite,» sa jeg, så løftet jeg hånden fra gulvet og avslørte den glatte, tåreformede smaragdøredobben. Denna lot som om hun nettopp hadde funnet den og holdt den opp så den fanget lyset. «Ah! Her var den!»

Jeg reiste meg og hjalp henne opp. Hun strøk håret tilbake fra skulderen og bøyde seg mot meg. «Jeg er så klønete med sånt,» sa hun. «Kunne du hjelpe meg?»

Jeg tok et skritt frem og stilte meg nær henne mens hun rakte meg øredobben. Hun luktet svakt av markblomster. Men under det luktet hun som høstløv. Som den mørke lukten av hennes eget hår, som veistøv og luften før et uvær om sommeren.

«Hva er han, da?» sa jeg lavt. «Noens sønn nummer to?»

Hun ristet nesten umerkelig på hodet, og en lokk av håret falt ned og strøk over håndbaken min. «Han har sin egen tittel.»

«Skethe te retaa van,» bannet jeg. «Lås inn deres sønner og døtre.»

Denna lo igjen, lavt. Kroppen hennes ristet da hun prøvde å kvele latteren.

«Stå stille,» sa jeg og tok forsiktig tak i øret hennes.

Denna pustet dypt inn og rolig ut igjen for å samle seg. Jeg stakk øredobben gjennom øreflippen hennes og tok et skritt tilbake. Hun løftet hånden for å kjenne på den, så trakk også hun seg litt unna og neide. «Mange takk for all hjelp.»

Jeg bukket for henne igjen. Bukket var ikke like finslipt som det jeg hadde prestert tidligere, men det var ærligere. «Til tjeneste, min dame.»

Denna smilte varmt da hun snudde seg for å gå, og blikket hennes lo igjen.

Jeg lette ferdig i andre etasje for syns skyld, men Threpe lot ikke til å være der. Ettersom jeg ikke ville risikere et pinlig andre møte med Denna og adelsynglingen hennes, bestemte jeg meg for å hoppe over tredje etasje helt.

Sim hadde det livlige oppsynet han pleier å få rundt det femte glasset. Manet satt sammensunket i stolen med øynene halvt lukket og hvilte bekvemt seidelen på den runde magen. Wil så ut akkurat som alltid med sine mørke, uutgrunnelige øyne.

«Jeg så ikke Threpe noen steder,» sa jeg og satte meg. «Beklager.»

«Det var synd,» sa Sim. «Har han klart å finne en velynder til deg ennå?»

Jeg ristet bittert på hodet. «Ambros har truet eller bestukket hver eneste adelsmann i ti mils omkrets. De vil ikke ha noe med meg å gjøre.»

«Hvorfor blir ikke Threpe selv din velynder?» spurte Wilem. «Han liker deg jo.»

Jeg ristet på hodet. «Threpe støtter allerede tre andre musikere. Fire, egentlig, men to av dem er et gift par.»

«Fire?» sa Sim forskrekket. «Det er et mirakel at han fortsatt har råd til mat på bordet.»

Wil skakket undrende på hodet, og Sim bøyde seg frem for å forklare. «Threpe er greve. Men formuen hans er egentlig ikke så omfattende. Å forsørge fire musikere på hans inntekt er litt … overdådig.»

Wil rynket pannen. «Drikke og strenger kan da ikke koste så mye.»

«En velynder er ansvarlig for mer enn det.» Sim begynte å telle på fingrene. «Først er det selve velyndererklæringen. Så besørger han kost og losji for musikerne sine, en årlig gasje, et sett klær i familiens farger –»

«To sett klær er tradisjonen,» innskjøt jeg. «Hvert år.» Jeg som hadde vokst opp i en trupp, hadde aldri verdsatt livreet som baron Gråfald ga oss. Men nå kunne jeg ikke la være å tenke på hvor mye bedre garderoben min ville bli med to nye antrekk.

Simmon smilte bredt da det kom en servitør, så det hersket ingen tvil om hvem som hadde bestilt glassene med bjørnebærbrentvin som ble satt foran oss. Sim hevet glasset i en taus skål og tok en stor slurk. Jeg løftet mitt eget glass, og det samme gjorde Wilem, selv om det åpenbart smertet ham. Manet ble sittende urørlig, og jeg begynte å mistenke ham for å ha duppet av.

«Det rimer fortsatt ikke,» sa Wilem og satte fra seg brentvinet. «Det eneste velynderen får, er lettere pengepung.»

«Velynderen får et godt rykte,» forklarte jeg. «Det er derfor musikerne bærer hans livré. Dessuten har han underholdere som lyder hans minste vink: fester, danser, skuespill. Noen ganger skriver de sanger eller teaterstykker på hans anmodning.»

Wil virket fortsatt skeptisk. «Det virker fortsatt som om velynderen trekker det korteste strået.»

«Det er fordi du bare ser den ene siden,» sa Manet og dro seg opp i stolen. «Du er bygutt. Du vet ikke hvordan det er å vokse opp i en liten landsby bygget på en annens jord.»

«Her har vi baron Spjåkenskjolds eiendom,» sa Manet og tegnet en sirkel midt på bordet med litt ølsøl. «Hvor du bor, som den gode lille borgeren du er.» Manet tok Simmons tomme glass og satte det inni sirkelen.

«En dag kommer en kar spaserende inn i byen iført Spjåkenskjolds farger.» Manet tok det fulle brentvinsglasset sitt og lot det vandre over bordet til det sto ved siden av Simmons tomme glass inne i sirkelen. «Og denne karen spiller musikk for alle på det lokale vertshuset.» Manet helte litt av brentvinet over i Sims glass.

Sim behøvde ingen oppfordring. Han smilte bredt og drakk det opp.

Manet lot glasset sitt traske rundt bordet og inn i sirkelen igjen. «Måneden etter kommer det enda et par mennesker kledd i Spjåkenskjolds farger, og de oppfører et dukketeater.» Han skjenket i mer brentvin, og Simmon helte det i seg. «Måneden etter er det et skuespill.» Mer.

Nå tok Manet treseidelen sin og lot den klampe over bordet og inn i sirkelen. «Så kommer skattefuten, kledd i de samme fargene.» Manet banket utålmodig med den tomme seidelen i bordet.

Sim så forvirret ut en liten stund, så tok han sitt eget beger og helte litt øl i Manets.

Manet så på ham og dunket strengt med seidelen igjen.

Sim helte resten av ølet sitt i Manets seidel. «Jeg liker bjørnebærbrentvin bedre uansett.»

«Baron Spjåkenskjold liker skatt enda bedre,» sa Manet. «Og folk liker å bli underholdt. Og skattefuten liker å ikke bli forgiftet og begravet i en grunn grav bak den gamle mølla.» Han tok en slurk med øl. «Så dermed fungerer det bra for alle.»

Wil iakttok samtalen med sine alvorlige, mørke øyne. «Da forstår jeg bedre.»

«Det er ikke alltid så praktiske årsaker som det,» sa jeg. «Threpe ønsker oppriktig å hjelpe musikere med å utvikle sin kunst. Enkelte adelsmenn behandler artistene sine som hester i en stall,» sukket jeg. «Selv det ville vært bedre enn det jeg har nå, for det er ingenting.»

«Ikke undervurder deg selv,» sa Sim muntert. «Vent til du får en bra velynder. Det fortjener du. Du er ikke noe dårligere enn noen andre musikere her.»

Jeg tidde, for stolt til å fortelle dem sannheten. Jeg var fattig på en måte som de andre knapt kunne forstå. Sim kom fra en aturansk adelsslekt, og Wils familie var ullhandlere fra Ralien. De trodde at fattig betydde at man ikke kunne gå ut og drikke så ofte man ville.

Med undervisningsavgiften hengende over meg våget jeg ikke å sløse bort en bøyd penning engang. Jeg kunne ikke kjøpe lys, blekk eller papir. Jeg hadde ingen smykker å pantsette, ingen lommepenger, ingen foreldre å skrive hjem til. Ingen respektabel pengeutlåner ville gi meg så mye som en tynn spik engang. Ikke særlig overraskende, siden jeg var en rotløs, foreldreløs edema ruh som kunne få plass til alle eiendelene sine i en striesekk. Det behøvde ikke å være noen spesielt stor sekk engang.

Jeg reiste meg før samtalen fikk mulighet til å dreie inn på ubehagelig territorium. «Det er på tide at jeg spiller litt musikk.»

Jeg tok luttfutteralet mitt og gikk bort til Stender, som satt ved hjørnet av bardisken. «Hva har du til oss i kveld?» spurte han og dro hånden over skjegget.

«En overraskelse.»

Stender hadde vært på vei til å reise seg fra krakken, men nå stanset han. «Er det en overraskelse av det slaget som vil utløse opprør eller få folk til å sette fyr på vertshuset mitt?» spurte han.

Jeg ristet smilende på hodet.

«Bra.» Han smilte og gikk i retning av scenen. «I så fall liker jeg overraskelser.»