Originaltittel: Porto Francos väktare

© Ann Rosman, 2011

© Bazar Forlag AS, 2014
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Kari Bolstad

Omslagsdesign: Nina Leino

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 978-82-8087-673-7

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Til Niklas, Erik og Johan

«Små tyver henger man,

for de store løfter man på hatten.»

1

ASTRID EKMAN bakket Pater Noster-snekka inn til brygga i Bremsegårdsviken og lot entusiastene fra den botaniske foreningen i Göteborg gå i land på Klöverön. Sist kom Sara von Langer, som ikke tilhørte foreningen, men var med som representant for Marstrands hjembygdforening.

«Takk, Astrid. Blir du med oss over øya?» spurte Sara.

«Nei, du. Jeg har litt å stå i med.» De grove hendene festet akterfortøyningen mens øynene hennes hvilte på Sara.

«Så synd.» Sara tok seg i land på steinbrygga.

Ingen kjente Klöverön bedre enn Astrid Edman, født og oppvokst på øya som hun var. Dessuten kunne hun skjærgården på fingrene, for hun hadde kjørt taxibåt til hun fylte sytti, tre år tidligere.

«Jeg liker ikke viktigper’n,» sa Astrid, uten å senke stemmen. Hun nikket mot foreningens formann, som iført svart alpelue sto og gransket det opphengte kartet over øya.

Sara hadde hørt snakk om den tilsvarende turen året før da Astrid hadde vært med og fortalt om øya, inntil mannen begynte å blande seg inn. Diskusjonen hadde sporet helt av da han insisterte på å kalle øya for Klåverön i stedet for Klöverön, som de fastboende alltid hadde sagt. Det var da Astrid rett og slett hadde snudd på hælen og gått hjem til seg selv på Lilla Bärkullen. Siden øya manglet fergeforbindelse, hadde selskapet måttet se seg om etter en annen skipper som kunne ta dem tilbake til Koön, der bussen til Göteborg ventet.

Julisolen sto høyt på himmelen da gruppen nå fortsatte sin ekskursjon gjennom Klöveröns små daler. Sara tok en slurk av vannflasken og konstaterte at hun var den eneste blant de ellers ganske tilårskomne medlemmene i Marstrands hjembygdforening som ville ha orket turen over den kuperte øya. Nå stanset mannen i alpelua med Västkuststiftelsens emblem enda en gang, bøyde seg ned og gravde i den skjellblandede jorden til han lot til å ha funnet det han lette etter. Han holdt gjenstanden i været.

«Et flintskår. Klöverön har vært bebodd siden eldre steinalder. Flere boplasser er gravd ut. Det ser ut til at de første bosetterne her var spesialister på å bearbeide flint, og at de laget redskaper for å bruke dem som byttemiddel. Det finnes gamle flintverksteder her på øya, trolig takket være den gode tilgangen på dette steinslaget her i området.»

Damen ved siden av Sara noterte flittig. Hun hadde broderte edelweiss på strømpene som stakk opp av støvlene. Nå og da tok hun frem en tykk, velbrukt bok fra sekken og slo opp noe. Det var en rutinert gjeng som nærmest som fjellgeiter hadde tatt seg frem gjennom løvskogen på det høye Lindeberget og nå befant seg på øyas sørside. Det var to timer siden de hadde gått i land, og Sara så frem til den forespeilte kafferasten og badet.

Kvinnen sluttet å skrive og så opp.

«Er det fastboende på øya i dag?»

Mannen i alpelua snudde seg mot Sara.

«Det tror jeg du vet best, Sara. Siden du bor i Marstrand.»

«Klöverön har drøyt femti hus, og om sommeren er det flust med folk her. Åtte av husholdningene består av folk som bor her året rundt, blant annet en familie som tar båten over til førskolen med den lille datteren sin hver dag. Men flere av de gamle gårdene som i dag er fritidshus, tilhører folk i Marstrand som er etterkommere etter tidligere beboere.»

«Og hvilken av gårdene er øyas eldste?»

«Klöverö Nordgård, skjønt i dag sier de fleste Prästgården. Den skal ha tilhørt Marstrands fransiskanerkloster, da er vi tilbake i middelalderen. Gården ble senere enkesete for Marstrands prestegjeld. Den antas å være eldst. Ellers er det Bremsegården, det er den gule gården vi kom forbi like etter at vi gikk i land. Den rikeste og største gården ble malt gul for å markere hvilken posisjon den hadde. Jeg tror den er fra 1580-tallet og ble bygd av Peder Brems, som var borgermester i Marstrand. Skjønt husene som står der i dag, er nyere.»

«Takk, Sara. Da foreslår jeg at vi begir oss mot Korsvike näs. Siden vi går over Gamle mosse, som er et forrædersk myrområde, vil jeg at dere holder dere bak meg.»

Mannen valgte vei med stor omhu. Iblant stanset han og stakk vandringsstaven i torvmyra. Han lot til å ha planlagt veien på forhånd, selv om Sara ikke kunne se noen merking som avslørte at det fantes en sikker passasje. Her og der stakk det opp dunkjevler som viste at det var god tilgang på vann.

Sara gikk på gresstuene etter kvinnen med edelweisstrømpene. Noen steder var gresset grønt og frodig, andre steder gult og tilsynelatende livløst. Lenger borte så hun en gruppe mennesker. Sara telte tolv personer alt i alt.

Mannen med alpelua gikk bort og hilste på kvinnen som lot til å være leder for gruppen, deretter kremtet han.

«Her borte har jeg en liten bonus til dere. Får jeg presentere min gode venn, som er doktor philos ved Institutt for plante- og miljøvitenskap ved Göteborgs universitet. Hun og studentene hennes er i ferd med å undersøke torvmyra. Du vil kanskje fortelle hva dere gjør?»

«Naturligvis. Først vil jeg si at torv egentlig er død hvitmose, på latin Sphagnum, som ikke er det samme som mosen vi pynter adventstakene med. En myr har jo en gang vært en innsjø som har tørket ut. Studentene her går et påbyggingskurs i planteøkologi. Ved hjelp av et torvbor av hviterussisk modell, et såkalt ’russerbor’, har vi tatt en prøve av myra som vi nå skal analysere.»

Kvinnen holdt opp et T-formet verktøy. Mannen i alpelua så beundrende på henne da hun varsomt tok ut borkjernen.

«Vi presser denne ned i myra med håndkraft og får da opp en halvmeterlang borkjerne med en diameter på omtrent fire og en halv centimeter.»

Sara så på pølsa som lå på det sammenleggbare bordet foran dem, mens kvinnen fortsatte å fortelle.

«Fordi en torvmyr vokser så langsomt, vet vi at pollenkorn på én meters dyp havnet der for tusen år siden, da torven på dette dypet var frisk hvitmose på overflaten. Det kan også finnes andre plantefragmenter og partikler som er interessante å undersøke.»

«Kombinasjonen av myrmark og skjell gir unektelig spesielle forutsetninger for plante- og dyreliv her,» skjøt mannen med alpelua inn og så ut som han håpet at kvinnen ville rose ham. Han vinket til de andre at de skulle komme nærmere.

«Kom hit og still dere ved bordet så dere ser ordentlig.»

Boreprøven lå nå på en hvit plastplate på et bord som sto i gresset. Resten av gruppen nærmet seg for å se.

«Her har vi en gjenstand.» Kvinnen pirket med kniven. «Nå skal vi se. Åh, herregud!» Hun slo hånden for munnen og stirret med oppsperrede øyne. Da Sara rettet blikket mot plastplaten, forsto hun hvorfor. Foran dem lå en del av et menneskeøre.

Det lå noen i Gamle mosse.

Näverkärr gård Anno 1793

«Vin, frøken Agnes?» Tjenestejenta holdt frem krystallkaraffelen.

Far nikket diskré at det var i orden. Han hadde valgt den dyre franske vinen. Forrige gang den var blitt servert, var i mors begravelse.

«Ja takk.»

Far løftet glasset og utbrakte en skål for gjestene. Agnes tok forsiktig en slurk og strøk deretter hånden over det knitrende lyseblå stoffet i kjolen. Den var blitt ferdig en uke tidligere, men sydamen hadde måttet sy den inn kvelden før middagen. Agnes’ uro hadde fått den allerede tynne kroppen til å gå ned to kilo. Men hvilken pike var ikke nervøs før sin forestående forlovelsesmiddag?

Bordet bugnet av retter. Kjøkkenstaben hadde gjort sitt ytterste, og det var ikke spart på noe. Det var helt tydelig at far ville imponere med sånt som det var vanskelig å få tak i. Ovnsbakt gjørs fylt med kantareller, fransk postei, glasert skinke med syltede kirsebær, lammefrikassé med østers, stekte jordskokker med persille. Sausene var fløyelsmyke av eggeplommer og fløte, og røde kreps var lagt opp på flere fat. Mat i overflod. Under normale omstendigheter ville hun tatt godt for seg.

Hun følte seg vakker. Håret var satt opp med mors perlekammer, og far hadde tatt frem sin avdøde hustrus halskjede og taust festet det rundt datterens hals.

Agnes skottet over bordet på sin tilkommende. Bryngel Strömstierna. Han hadde en velsydd svart bonjour og så ikke verst ut der han satt med rak rygg. Ennå hadde han ikke sagt et eneste ord til henne, ikke siden de hadde hilst på hverandre. Etter blikket hans å dømme, befant han seg langt borte. Det var så mye hun lurte på – hvem som hadde ment at de to ville være et passende parti for hverandre, for eksempel. Hadde Bryngel hatt noen oppfatning, eller var saken blitt avgjort over hodet på ham akkurat som over hennes eget? Var han tilfreds med valget av henne? Hun hadde aldri hatt noe utpreget feminint utseende. De rene, klare trekkene forble forbausende androgyne enda hun var over puberteten og nå var voksen. Hun hadde fra barnsben av vært vant til å klatre i trær, løpe over fjellknausene og ri over åkrene. Svømme i viken, ro og seile sammen med storebror Nils. Men etter som årene gikk, var hun blitt nødt til å bytte ut en del av aktivitetene. Det passet seg ikke for en ung dame å klatre i trær, hadde far forklart samme dag som drengen sadlet hesten med damesadel og sølvbeslag.

Nå satt hun iallfall her og lurte på hva Bryngel tenkte. Hun var tynn og hengslete som en gutt, og den minimale bysten var presset opp så mye som mulig for å komme til sin rett i kjolen. Agnes tok en slurk av vinen og kjente hvordan den anspente kroppen innenfor det hardt snørte korsettet slappet litt av. Hun hadde ikke kunnet se fargen på øynene hans, men de utstrålte ingen varme. Mannen virket uinteressert. I henne, i alt som foregikk rundt ham.

Zo als en zwakke tulpensteel.

«Som en skjør tulipanstilk,» ville mormor ha sagt, tenkte Agnes og rettet i stedet blikket mot sin vordende svigerfar, som rød i kinnene gestikulerte med vinglasset i hånden før han satte det ved siden av den blåhvite fajansetallerkenen. Han snudde seg mot Agnes:

«Jeg har hørt at frøkenen tar seg av en stor del av bokføringen på trankokeriet.»

«Ja, det stemmer.»

«Den slags kommer du ikke til å måtte bry det søte lille hodet ditt med når du blir min sønns kone. Vi har dessuten en utmerket husholderske. Noe tyngende arbeid kommer du ikke til å måtte gjøre som Bryngels hustru.»

«Men jeg …»

«Agnes!» Far klippet raskt over innvendingen hennes. Agnes senket blikket og festet det på det vevde mønsteret i damaskduken. Så det var sånn det kom til å bli. Hun skulle miste sin stilling og bli redusert til noens kvinne, en som bare gjorde som hun fikk beskjed om. Naturligvis var det ikke bra å begynne med å opponere mot sin vordende svigerfar.

Lyset i midten av sølvkandelaberen hadde brent ned, og tunge stearindråper falt mot linduken. Som om lyset gråt. Tjenestejenta skyndte seg bort for å slukke det og skifte det ut med et nytt.

Far kremtet.

«De får unnskylde henne, kanskje vi har gitt henne for frie tøyler, men pikens mormor insisterte på at begge barna skulle få samme mulighet til å lære å lese, skrive og regne. Hun var fra Holland, og jeg antar at de ser annerledes på saker og ting der. Og Agnes har da sannelig hodet på rett plass, hun snakker hollandsk flytende.»

«Utdannelse er bortkastet på kvinnfolk,» sa svigerfaren og tømte glasset i ett drag.

«En kvinnes plass er i hjemmet.» Ordene kom fra Bryngel, som uventet hadde åpnet munnen.

«Naturligvis. Og som Deres hustru kommer hun til å få Vese herregård til å skinne.»

Lieve Oma. Mormor, elskede, skjønne mormor, tenkte Agnes. Som alltid snudde og vendte på tankene og absolutt ikke var en kvinne som noen kunne sette på plass. Mormor, som hadde gått om bord på en båt i sitt hjemland Holland og reist til Sverige for å bo resten av sitt liv på Näverkärr gård nord for Lysekil. Mormor, som våget å si at gutter hadde det så mye lettere, at de ble gitt flere valgmuligheter. Storebror Nils var den som ble sendt på landbruksskole, og det var han som skulle ta over gården og trankokeriet.

Lief kind. Kjære barn, ville hun ha sagt og strøket Agnes over håret.

Het komt wel goed. Skjønt denne gangen hadde Agnes ingen større forhåpninger om at det fantes noen løsning hun ville bli fornøyd med. Og verken mor eller mormor var i live og kunne ta hennes parti.

Gulvuret i forstuen slo elleve. Herrene reiste seg fra bordet og nikket til Agnes. Forgjeves prøvde hun å fange Bryngels blikk før han fulgte etter de frakkekledde mennene inn i røykerommet. Med tunge skritt gikk Agnes opp trappen til kammerset sitt i annen etasje.

Agnes sto ved den ene av de to stolene i rommet og så flammene danse i den grønne kakkelovnen. Lysskjæret skapte lange skygger som beveget seg over tapetet, forbi kommoden og bort mot sengen med den mønstrede sengehimmelen. Hun sukket og snudde seg mot den gule kretongtrukne lenestolen ved siden av seg. Den sto tom nå for tiden. Der hadde mormor alltid sittet og snakket med henne om kveldene mens mørket falt på. Til slutt pleide hun å tenne lysene i lampettene. Ansiktet hennes ble så vakkert i skjæret fra dem. Elskede mormor. Den gamle kvinnen ville ha funnet råd. Kanskje var det sant som far sa, at hun hadde for mange griller i hodet, at hun leste for mye. Men var det så galt å ha sin egen vilje? Far hadde god nytte av henne på Näverkärr, det hadde han selv påpekt. Skjønt det var da mor fortsatt levde, og alt hadde vært annerledes da. Hvordan ville det bli i morgen? Skulle hun gå til arbeidet sitt som vanlig, eller kom en annen til å ta over som bokholder nå som hun var lovet bort til Bryngel på Vese herregård? Kanskje Nils ville komme hjem tidligere, kanskje hadde faren og broren blitt enige om dette uten å fortelle det til henne?

Agnes gikk bort til sekretæren, satte seg og trakk ut den øverste skuffen, der hun oppbevarte dagboken. En liten stund satt hun og tenkte før blekket ble formet til ord over papiret.

Bryngel Strömstierna.

Agnes hadde trodd at det kom til å føles, at det på en måte ville finnes et usynlig bånd mellom henne og Bryngel, et tegn på at de hørte sammen. Så tåpelig. Det eneste han hadde sagt, var at en kvinnes plass var i hjemmet. Mange i disse traktene syntes at han var et godt parti, faren syntes det åpenbart. Kanskje han hadde vært nervøs akkurat som hun? Agnes lukket øynene og forsøkte å se seg selv arm i arm med ham. Mor og far hadde alltid vært så kjærlige mot hverandre, til og med mormor pleide å få et godnattkyss på kinnet av far. Men å kysse den bleke Bryngel Strömstierna, å la hendene hans berøre huden hennes. Utenkelig.

Det banket lett på døren.

«Ja?» Agnes strødde sand over blekket og lukket fort dagboken før hun snudde seg.

Husholdersken åpnet døren og holdt frem en tranlampe for å lyse vei.

«Lysskjæret under døren, jeg tenkte at De kanskje hadde glemt å slukke lysene.»

«Jeg satt og leste.» Hun reiste seg fra stolen.

«Trenger De noe, frøken Agnes?»

Agnes ristet på hodet, ute av stand til å si noe.

«De har dratt nå, herrene Strömstierna. Jeg tenkte at De ville vite det. Deres far tilbød dem å overnatte, men de bega seg tilbake til Vese enda så sent det var blitt.»

Takk, gode gud, for at de ikke ble.

«Åh, kjære Josefina, hva skal jeg gjøre?»

«Kanskje det ikke er så ille som alle sier,» sa husholdersken og så i samme øyeblikk forskrekket ut.

«Hva er det alle sier?»

«Folk prater så mye.»

Agnes satte øynene i henne.

«Hva sier de, Josefina? Er han åndssvak?» Hun tenkte på den puslete mannen, på hans manglende interesse og det livløse uttrykket.

«Det vet jeg ingenting om, men det snakkes om Bryngels avdøde kone.»

Josefina tidde, motvillig mot å fortsette.

«Nå? Ut med det.» Agnes’ stemme lød hardere enn hun hadde tenkt.

«Det sies at hun druknet seg.»

Agnes fikk absolutt ikke sove. Gang på gang gikk hun igjennom kvelden. Var det sant at Bryngels første kone hadde druknet seg? Hun måtte få klarhet i dette. En av tjenestejentene hadde tidligere arbeidet på Vese herregård, kanskje hun visste noe om matmorens død? Da gulvuret i forstuen slo fem, begynte det å lysne. Agnes grublet enda en stund før hun brettet dynen til side og tok på seg livstykke og skjørt. Stille listet hun seg ned trappen. Gresset var duggvått da hun krysset gårdsplassen, og fra fjøset hørte hun rauting. Lydene sammen med varmen og luktene virket beroligende på henne.

Tjenestejenta satt på den trebente krakken og dro i spenene med vante hender. Melken strømmet ned i spannet i to tynne stråler.

Agnes hostet for ikke å skremme henne. Jenta så forbauset opp og sluttet å melke. Urolig så hun på den uventede gjesten.

«Jeg er lei for det, jeg ble litt sen med melkingen …»

«Ingen fare.» Agnes trakk pusten. «Du var på Vese herregård før du begynte her hos oss, ikke sant?»

«Ja, frøken.»

«Fortell hvordan det er der.»

«Det er en fin gård. Store jorder og mange dyr.»

«Og herskapet?»

Agnes syntes at hun skvatt til, men det kunne også skyldes kua, som beveget seg sidelengs og tvang jenta til å flytte seg litt på krakken.

«Jeg var fjøsjente og tok meg av dyrene. Tjenestefolkene innendørs kjenner herskapet bedre.» Kua rautet høyt og ristet på hodet.

«Fortsett å melke, du,» sa Agnes og tenkte seg om. Jenta var for ny her til å kjenne henne. Dessuten tilhørte Agnes herskapet på den nye gården. Tjenestejenta ville ikke våge å si noe. Hun fikk prøve en annen måte.

«Bryngel Strömstierna og hans far var her i går for å anholde om min hånd. Jeg vil gjerne vite mer om Vese herregård før jeg blir husfrue der.»

Jenta så forskrekket på henne. Denne gangen var det ingen tvil. Hun er redd, tenkte Agnes. Spørsmålet er hvorfor. Fordi jeg kommer og spør om ting og setter henne i en vanskelig situasjon, eller for at noe av det hun sier, skulle komme den gamle husbonden hennes for øret?

«Jeg vet ingenting. Jeg trives godt her og vil ikke tilbake til Vese.» Jenta dro i spenene uten å se på Agnes.

«Hva skjedde med Bryngels første kone? Er det sant som det sies, at hun druknet seg?»

Til Agnes’ forbauselse begynte tjenestejenta å gråte.

«Jeg vet ikke.»

Agnes satte seg på huk ved siden av henne.

«Jeg kommer ikke til å fortelle det til noen, det sverger jeg på. Men jeg må vite det for min egen skyld.» Agnes’ bønnfallende stemme lot ikke til å ha noen virkning. Kanskje visste hun ingenting. Agnes ventet enda en stund før hun begynte å gå mot døren.

Tjenestejenta reiste seg fra krakken og strøk langsomt kua over ryggen. Stemmen kom lavt, nølende.

«Den gamle husbonden min var ofte hos henne.»

«Ja?» sa Agnes og snudde seg.

«På soverommet hennes.»

«Men de var jo gift, Bryngel og hun, det var ikke noe galt i det.»

«Den gamle husbonden, Bryngels far. Det var han som ofte var inne hos den unge fruen.»

Agnes kjente at hun fikk vanskelig for å puste og skyndte seg ut av fjøset.

2

SARA VAR FORTSATT ASKEGRÅ i ansiktet da politiet kom. Hun frøs til tross for sommervarmen og kunne ikke slutte å stirre på Gamle mosse. Noen hadde gitt henne en kopp varm kaffe, men den var for lengst blitt kald da besetningen på politibåten dukket opp.

Sara kjente en hånd på skulderen.

«Hvordan går det?» En uniformert politimann satte seg ved siden av henne på knausen.

Hun var tørr i halsen og tok en slurk av den kalde kaffen.

«Det ligger noen i myra.»

Sara pekte med en dirrende finger. En annen av politifolkene gikk nå forsiktig over gresstuene bort til funnstedet, som ikke var stort mer enn et borehull i myra, men skjult i torven under lå det et lik. Mannen gransket bakken inngående samtidig som enda en kollega satte opp sperrebånd.

«Kriminalpolitiet er på vei, men vi prøver å få alle forklaringene fra dere imens.» Den uniformerte politimannen snudde seg igjen mot Sara.

«Har dere ringt Karin?» spurte Sara. «Jeg tror at hun og Johan er ute med båten.»

«Hvem?» sa politimannen.

«Karin Adler, hun er kriminalbetjent inne i Göteborg, men bor her ute i båten sin.» Sara prøvde å huske om hun hadde Karins nummer på mobilen, det hadde hun da? Hun famlet i lomma og dro frem telefonen. Ingen dekning.

«Kollegaen min har varslet, han måtte gå ned i båten, for denne delen av øya ser ut til å ligge i radioskygge. Snart kommer både rettsmedisiner, teknikere og kriminalbetjenter til å undersøke stedet.»

«Er det Karin dere har prøvd å kontakte? Karin Adler?»

«Det vet jeg ikke, men vent to minutter, så skal jeg sjekke,» sa politimannen, reiste seg og gikk bort til kollegaen. Sara så at de snudde seg og kikket på henne.

Begge politifolkene kom tilbake.

«Det er faktisk henne vi har prøvd å kontakte. Var hun ute og seilte, sa du?»

«Skagen,» sa Sara. «Hun og Johan skulle til Skagen over helgen.»

«Takk. Kjempefint, jeg går og anroper dem på VHF-en i stedet. Du vet ikke tilfeldigvis hvilket callsign båten har?»

«Callsign?»

«Anrop på VHF-radioen.»

«Har ikke peiling. Jeg vet bare at båten heter Andante.»

«Okei. Takk.»

Karlsvik trankokeri, Härnäset

Tidligere enn vanlig gikk Agnes stien fra Näverkärr gård bort til kontoret i Karlsvik. Gården lå i en dal omgitt av berg og med tett skog på begge sider. Agnes bøyde seg ned og plukket opp noen hasselnøtter fra bakken. Faren hadde insistert på å beholde løvtrærne i Storskogen, til tross for at de alltid hadde bruk for brensel i ufattelige mengder til trankokeriet. Slik det nå var, måtte de kjøre ved og torv over lange avstander. Hun gikk videre langs stien, åpnet porten og passerte Alkärret før sjøen kom til syne. Røyken fra de tre kjelene på Sladholmarna steg opp mot den blygrå himmelen, og den ramme stanken av fiskeolje lå tung over Karlsvik. Mennesker beveget seg til og fra de mange bygningene i viken, og ytterligere to båter ankom den store trebrygga for å losse sild mens Agnes gikk over berget. Ropene gjallet mellom klippene på Sladholmarna da en nettopp tømt kopperkjele skulle fylles på nytt. En tredjedel fetsild og to tredjedeler havvann skulle koke under omrøring i åtte timer. Når silden kokte i stykker, fløt tranen opp til overflaten, ble skummet av, helt over i spesielle kar og oppbevart. Tilbake var grumset, en illeluktende sørpe som ble tømt i en grumsedam for ikke å forurense havet. Der lå det og råtnet og stinket enda verre før bøndene tok vare på sildegrumset og brukte det som gjødsel på åkrene. Hvor man enn gikk, kjente man den ramme odøren av råtten fisk, enten fra anleggene i vikene eller fra åkrene.

Far hadde ikke kommet på kontoret ennå. Agnes lukket døren og gikk opp trappen til annen etasje. Hun visste egentlig ikke hva det var forventet at hun skulle gjøre. Kanskje hun kunne snakke med far? Hun satte seg ved skrivebordet sitt og studerte tallene som gjaldt den neste utskipningen. Sytten og en halv tønne sild, omtrent trettiseks hektoliter, ga hundre og sekstifem liter tran, noe som tilsvarte ett fat. Mesteparten av tranoljen gikk til fjerne land, blant annet til Frankrike for å bli lysolje og spre lys i gatene i Paris. Mormor hadde fortalt om Frankrike, men aller mest om Holland.

Het komt wel goed.

Men Agnes var ikke så sikker på at alt kom til å bli bra.

Uansett hvor hardt hun prøvde å styre tankene i andre retninger, så vendte de tilbake til gårsdagens middag og den forestående forandringen i livet hennes.

Sinte stemmer trengte inn utenfra. Agnes reiste seg og så ut gjennom vinduet. Det lot til å ha brutt ut krangel mellom mannskapene på de to båtene som lå ved brygga. En mann sto med blodet fossende fra nesen. Hun kjente igjen flere av mennene og visste at de tilhørte to forskjellige fiskerlag. Far kom gående med raske skritt. Helt opp til kontoret kunne Agnes høre diskusjonen og fars myndige stemme som overdøvet fiskerne. Det ene fiskerlaget hadde jaget sildestimen inn i en vik og deretter sperret av munningen av viken med en stor not. Det hadde tatt dem flere timer, påpekte en av mennene. Langsomt hadde de manøvrert noten innover mot stranden da det andre fiskerlaget plutselig hadde dukket opp og ganske frekt kastet ut snurpenoten sin midt i stimen. Som å fiske i en stor hov. Agnes forsto mennenes sinne og ble ikke forbauset over de grove ordene som trengte inn gjennom kontorveggene. Til slutt lot det til at far fikk de to lagene til å bli enige om en løsning, og Agnes gikk tilbake til skrivebordet.

Far så forbauset på henne der han sto i døråpningen.

«Far.» Agnes nølte.

«Kjære Agnes, hva gjør du her? Har du ikke andre ting å ta deg til?»

«Men utskipningen til Marstrand, far?»

«Jeg tar meg av utskipningen, vennen min. Se over brudekisten din, du. Du får andre ting å tenke på fremover enn utskipninger og kontorarbeid. Josefina og du får begynne å planlegge bryllupet.» Han holdt opp døren, og Agnes forlot kontoret med ettertenksomme skritt.

Formiddagssolen skinte over åkrene da Agnes red bort til Bro kirke. Den hvite steinkirken lyste i solskinnet, som om ytterveggene hadde en egen lyskraft.

Hun strøk hånden over den kalde steinen på familiegraven.

«Ik moet gaan, Oma. Jeg må reise. Du er den eneste som ville ha forstått.»

En glente lettet fra et av de gamle bøketrærne, sveipet lydløst forbi like ved henne, for deretter å forsvinne i retning av viken nedenfor. Mormor hadde fortalt om glenter, «rode wouw», fra oppveksten sin i Holland. Hun hadde satt pris på at fuglen fantes her også, som et bånd mellom Sverige og Holland. Det føltes nesten som et tegn at glenten nå hadde passert like forbi henne med kurs for havet. Hva er det du sier, mormor? Skal jeg virkelig dra? Jeg vet når båtene ankommer og når de legger ut, grublet Agnes. Så sent som dagen før hadde hun utstedt en attest til en av trankokeriets ansatte som forlot dem for å arbeide i Mollösund. Hun kunne skrive en attest til seg selv, skjønt som kvinne måtte hun ha noen med seg. Alternativet var å reise som mann. Ville hun kunne passere som mann? Far pleide å si at var man bestemt nok, så slapp man unna med det meste. Hvis hun bare kunne overtale far til å få fortsette med arbeidet sitt, så ville ikke noe av dette være nødvendig. Kanskje det ennå ikke var for sent.

«Frøken Agnes?» Stemmen som avbrøt tankene hennes, lød kjent.

Agnes reiste seg fort og neide for presten.

«God dag.»

«Snakker De med Deres mormor?»

Agnes nikket.

«Men når den dagen kommer, så forstår jeg at De kommer til å ligge i familien Strömstiernas gravkammer inne i kirken og ikke her.» Han gjorde en håndbevegelse mot den røde steinen som mormor hvilte under. Agnes kjente at hun ble helt kald. De hadde allerede snakket med presten. Det var for sent. Som i dvale hørte hun seg selv be presten om hjelp til en attest til en av trankokeriets ansatte.

«Det kan vi ordne med en gang hvis frøken Agnes har mulighet til å vente.»

«Takk. Det går bra.» Hun ville få attesten rett i hånden. Far behøvde ikke få vite noe.

«Hvem er attesten til?»

Agnes løftet blikket mot himmelen og trakk pusten.

«Agne Sundberg,» sa hun med så stødig stemme hun klarte.

«Og hva slags yrke har Agne Sundberg?»

Agnes tenkte fort. Bøtkerne pleide å hete Sundberg til etternavn.

«Han er bøtker.»

«Og hvor har han tenkt å begi seg?»

Båten som nå ble lastet i Karlsvik for å dra sørover ved daggry, hadde Marstrand som mål. Dit burde vel en bøtker kunne reise for å arbeide.

«Til Marstrand.»

«Og hvor kommer han fra?»

«Mollösund.»

Hvis man først skulle lyve, var det jo bedre å velge et sted der man i det minste hadde vært og visste hvordan så ut.

«Mener frøken Agnes at han kan sin katekisme?» spurte presten.

«Like bra som jeg.» Agnes slo blikket ned. Den som lyver for presten, havner nok i helvete. Men dit var hun jo på vei uansett.

Med attesten i saltasken red hun til utskipningshavnen for å forhøre seg om det var mulig for bøtkeren Agne Sundberg å bli med det avgående skipet til Marstrand.

Skipper Wikström klødde seg i skjegget da han fikk spørsmålet.

«Og han er ingen voldsmann på flukt?»

«Han har en attest fra presten i Bro kirke.»

«Nå. La gå. Han må være her tidlig. Så snart den siste tønna er lastet, legger vi ut. Og han får betale for seg.»

Den kvelden hadde Agnes gjort et siste forsøk på å snakke med far. Han hadde lyttet, bare ikke forstått.

«Det blir best slik, Agnes. Du må jo uansett gifte deg en gang.»

«Men han så jo ikke på meg engang. Burde man ikke føle noe, like hverandre?»

«Vese er en fin gård. Stor eiendom, god økonomi.»

«Du og mor, hvordan var det for dere?»

Far smilte for første gang på lenge.

«Din mor og jeg …» Han sukket og så ut som om han forsvant inn i et minne. «Vi var lykkelige sammen, det må jeg si.» Han nikket langsomt. Smilet forsvant. «Men lykke er noe som kommer med tiden, det handler om å gjøre et godt parti. Jeg skulle ønske din mor fortsatt var her, eller din mormor, kvinnfolk er flinkere til å snakke om slikt.»

«Men gården og sildesalteriet. Trankokeriet og bokføringen, hvem skal hjelpe deg med dette nå?»

«Agnes, hadde du vært min sønn, så hadde du fått fortsette med tanke på å overta Näverkärr og all virksomheten her, men nå gjør Nils det. Du blir den nye fruen på Vese herregård. Din rolle er å ta deg av husholdningen der. Det kommer til å bli en stor oppgave og temmelig krevende, skal du se.» Han tidde et øyeblikk før han fortsatte. «Du vet at det må bli slik.»

Agnes tok mot til seg.

«Far, det prates om Bryngel og faren hans.»

«Vis meg den det ikke prates om.»

«Men … det sies at …»

«Folk sier så mye uten å vite. Blander seg opp i ting de ikke har noe med. Du kommer til å få det bra på Vese, det er jeg overbevist om.»

Klokken hadde rukket å bli over midnatt, men Agnes var fortsatt våken. Det var stille på Näverkärr gård og mørkt utenfor vinduet hennes. Omhyggelig pakket hun mormors gamle selskinnstrukne koffert i skjæret fra tranlampen og satte seg deretter foran speilet. Hun kjemmet ut det lange håret som rakk et godt stykke nedenfor skuldrene. Så tok hun frem saksen. Hun grep en hårlokk og klippet den av. Det var ingen større forskjell å se. Agnes lot håret falle i gulvet og klippet på nytt, mer denne gangen. Tårene falt samtidig med håret, en siste gang famlet hun i tankene etter en annen utvei enn å reise, men svaret var og ble det samme.

Forferdet så hun Agnes forsvinne stadig mer etter hvert som haugen på gulvet vokste. Til slutt så en kortklippet person tilbake på henne i speilet. En dårlig klippet pike, eller var det en gutt? Så var det gjort. Agnes samlet sammen håret og la det i skuffen i sekretæren. Egentlig ville hun tatt med seg håret til mormor og lagt det på graven, men det var ikke tid til det. Gården kom snart til å våkne til liv.

Penger. Hun ville trenge penger. Forsiktig åpnet hun døren og gikk med stille skritt over de gamle gulvplankene til rommet ved siden av fars soverom, der kisten med pengene sto. Men hun ville bli nødt til å hente nøkkelen inne hos far. Agnes holdt pusten da hun trykket ned håndtaket til fars rom. Han snorket. Nøklene hang på en krok ved siden av sengen, og da Agnes løftet ned nøkkelhanken, slo nøklene klirrende mot hverandre. Snorkingen opphørte. Agnes sto dørgende stille og trakk et lettelsens sukk da faren snudde seg over på siden og fortsatte å sove. Stille lukket hun farens dør og låste deretter opp kisten med støpejernsblomstene i det tunge lokket. Der lå det mynter i alle valører sammen med kjøpekontrakter og avtaler. «Medgift», leste hun på et av papirene og ble forbløffet over summen. Tenk at far var villig til å avstå så mye for å bli kvitt henne. Det var som om hun ikke lenger kjente ham, som om han var blitt en annen person. Agnes plukket opp penger og forsøkte å vurdere hvor mye hun trengte.

Hvordan skal jeg klare meg? tenkte hun fortvilet. Men så hørte hun mormors stemme for sitt indre øre.

Met jou komt het altijd goed, mijn kind. Du klarer deg alltid, barnet mitt.

Da solen sto opp og tjenestejentene på Näverkärr gård gikk for å melke denne morgenen, befant Agnes seg allerede et godt stykke sør for Bohus-Malmön. De seilte sørover, forbi Brandskären, utenfor Gräven og ned mot Bonden. En frisk vind førte båten stadig lenger bort fra halvøya som Härnäset utgjorde, stadig lenger bort fra det som hadde vært hennes hjem.

Hun måtte ha duppet av en stund og så forbauset på buksene og støvlene på føttene sine da hun våknet. Så hørte hun vannet som klukket, og husket hvor hun befant seg. Lurer på hva far hadde sagt da han oppdaget at hun var borte. Hadde han forstått at hun virkelig hadde reist, eller trodde han kanskje at hun ville komme tilbake når hun ble sulten? Etter hvert ville han forstå at datteren hans og Agne Sundberg var en og samme person. Og presten, hva kom han til å si? Stakkars far.

Det korte håret stakk frem under lua.

Båten knirket og krenget, men lasten var godt surret og kom ikke i bevegelse. Agnes fant frem brød og ost fra bagasjen og begynte å spise.

«Nå, Agne Sundberg,» sa skipperen. «Frøkenen på Näverkärr må ha et godt øye til deg, siden hun ordner med reisen din til Marstrand i stedet for at du kommer og spør selv.»

«Hun har et godt hjerte, frøken Agnes.» Agnes svarte med så dyp stemme hun klarte, tenkte på hver eneste bevegelse hun gjorde, og valgte ord med omhu. Hun forsøkte å snakke som Nils, forsøkte å huske hvordan han pleide å gestikulere og bevege seg.

«Jeg har da aldri sett en bøtker med så puslete hender.» Mannen gransket henne inngående. «Hva er grunnen til at du reiser? Det har seg vel ikke slik at du etterlater frøken Agnes i vanskeligheter?»

«Frøkenen på Näverkärr klarer seg alltids. Og reisen er min egen sak.»

«Kaptein!» Ropet kom fra mannen som holdt utkikk. «Strømmen bringer oss nær Härmö huvud.»

Agnes så opp. Klippene innebar ingen fare, tenkte hun. Men det gjorde den åpne båten som nå dukket opp i god fart.

«Strömstiernas sjørøvere.»

Agnes så forundret ut.

«Hva har Strömstierna med sjørøvere å gjøre?» spurte hun.

«Hvor tror du pengene på Vese herregård kommer fra? Til å være bøtker later du til å ha liten kunnskap om hvordan saker og ting ligger an her omkring.»

Båten kom nærmere. Agnes tenkte febrilsk. Far hadde riktignok sagt at de hadde mistet noen laster, men Agnes hadde alltid trodd at det skyldtes dårlig vær. En eneste gang hadde hun forstått at mannskapet var blitt overfalt og lasten røvet, men det hadde da vært nedover mot England og ikke her?

«Vi slipper ikke unna.» Kapteinen nikket til mennene at de skulle gjøre seg klare i tilfelle det ble problemer. Agnes tok seg til halsen der kjedet med korset vanligvis hang, før hun husket at hun hadde tatt det av og lagt det i bukselommen. Hun stakk hånden i lommen og strøk fingeren over sølvsmykket.

«Men vet de at vi har gods om bord som tilhører proprietæren på Näverkärr?» spurte Agnes urolig.

«Det kjenner de nok til. Det er derfor de venter på oss.»

Mennene var i ferd med å lade selbørsene sine da det første skuddet fra forfølgernes båt hvinte forbi like babord.

«Tro ikke at de bommer. Dette var et varselskudd.»

«Har du noe våpen med deg?» spurte skipperen Agnes.

Stumt ristet hun på hodet og tok imot flintlåspistolen som nå ble rakt henne.

Tenk hvor forbauset Bryngel ville bli hvis sjørøverne tok til fange og til og med myrdet hans tilkommende. Og far, hva kom far til å si? Takk, gode Gud, for at mormor var død.

Agnes fikk en idé.

«Fortell dem at lasten tilhører Bryngel Strömstiernas vordende svigerfar.»

Kaptein Wikström måpte.

«Gifter gubben bort datteren sin til den mannen? Er du sikker?»

«Jeg sverger,» sa Agnes.

«Heis hvitt flagg og la dem komme innen hørevidde. Vi får håpe at nyheten får dem til å la oss gå.»

Agnes merket at hun svettet da båten nærmet seg. Hun telte til tjueto bevæpnede menn om bord, i tillegg til kapteinen.

«Vi har last som tilhører proprietæren på Näverkärr,» ropte kaptein Wikström.

Skipperen på den andre båten hånlo. Mannskapet stemte i.

«Det har kommet oss for øre. Overlat den frivillig, så kommer ingen til skade.»

«Da har dere vel også hørt at Bryngel Strömstierna og eieren av lasten, proprietæren på Näverkärr, skal bli i slekt? Proprietæren gifter bort sin datter Agnes til den unge herren på Vese herregård. Det kunne komme til å bli problemer hvis dere stjeler gods som tilhører Bryngels svigerfar.» Kaptein Wikström snakket med høy og rolig stemme, men Agnes så hvordan han knuget knokene rundt roret. De spilte et høyt spill.

Båtene lå nå midtskips. De kraftige mennene på Strömstiernas båt så på anføreren sin, ventet på ordrer. Man kunne ha tatt dem for å være fiskere hvis det ikke var for at det ikke fantes et eneste fiskeredskap om bord. Mannen lot til å vurdere sannhetsgehalten i den nye opplysningen.

«De er sikker i Deres sak?»

«Helt sikker.»

«Tro meg, kaptein Wikström, De kommer til å angre hvis det De sier, ikke stemmer.» Båten bak dem gikk baut og var i løpet av noen minutter skjult bak en av øyene. Kapteinen så lettet ut.

«Denne manøveren går bare én gang, ikke sant?»

«Hva mener kapteinen?» spurte Agnes.

«Jeg mener at neste gang vet Strömstiernas sjørøvere at Bryngels tilkommende har rømt.»

Agnes sperret opp øynene. Han hadde gjennomskuet henne.

«Vær så snill å ikke si noe.»

«Om hva da?» Han smilte. «At vi har en bøtker som passasjer?»

Kaptein Wikström pekte forover, mot silhuetten som reiste seg mørk mot himmelen i det fjerne.

«Carlstens festning. Vi er i Marstrand før kvelden.»