Originaltittel: Goodbye for now

© Laurie Frankel

© Bazar Forlag AS
Jernbanetorget 4 A
0154 Oslo

Oversatt av Peter A. Lorentzen

Omslagsdesign: Bazar Forlag

Materialet i denne utgivelsen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med Bazar Forlag AS er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i loven eller gjennom avtale med Kopinor, interesseorganisasjonen for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar eller inndragning, og kan straffes med bøter og fengsel.

ISBN: 978-82-8087-677-5

Produsert av Newcomlab S.L.L., Madrid

www.bazarforlag.com

Til faren min, Dave Frankel, som faktisk

omprogrammerte vår Commodore VIC-20

til å gjøre regnefeil for at jeg skulle få bedre

selvtillit og bli flinkere i matte (kun én av

målsettingene var vellykket).

Og til moren min, Sue Frankel, som kaller

romanene mine – og behandler dem som –

sine boklige barnebarn.

DEL I

Det som vil overleve oss, er kjærlighet.

PHILIP LARKIN: «AN ARUNDEL TOMB»

Super-app

SAM ELLING FYLTE UT NETTDATINGPROFILEN og visste ikke om han skulle le eller gråte. På den ene siden hadde han nettopp beskrevet seg selv som en person som hadde lett for å le, og gitt seg selv åtte av ti mulige på spørsmålet: «Hvor macho synes du selv at du er?» På den annen side var hele greia egentlig ganske frustrerende, og han visste at ingen noensinne ville innrømme at de skåret lavere enn åtte på maskulinitetsskalaen. Sam prøvde å komme på fem ting han ikke kunne leve uten. Han visste at mange håpefulle datere var kjappe til å skrive luft, mat, vann, tak over hodet, pluss noe som skulle være morsomt. (Han tenkte at sveitserost kunne vært et artig punkt på listen, eller kanskje D-vitamin, men siden han bodde i Seattle, tydet alt på at han klarte seg rimelig bra uten.) Han kunne gå for teknovarianten – bærbar PC, enda en bærbar PC, nettbrett og trådløst internett – men da ville folk tro at han var en datanerd. Og selv om han faktisk var en datanerd, ville han ikke at de skulle skjønne det med en gang. Han kunne satse på den sentimentale varianten – et innrammet bilde fra foreldrenes bryllup, bestefarens lykkemynt, programmet fra skoleoppsetningen av Grease som viste at han hadde hatt hovedrollen, inntaksbrevet fra MIT, eller den første kassetten med blandet musikk han hadde fått av ei jente – men han hadde en mistanke om at det ville skade machofaktoren hans. Han kunne gå for laktosevarianten: sveitserost igjen (av en eller annen grunn var han åpenbart veldig sugen på sveitserost) samt sjokoladeis, kremost, Pagliaccis pizza og en ekstra stor dobbel latte. Men det var jo ikke sant. Han kunne leve uten alt det; han ville bare ikke likt det noe særlig.

Poenget var at denne øvelsen var fem ting: irriterende, innpåsliten, kvalmende, pinlig og fullstendig meningsløs. Han hadde ingen hobbyer fordi han jobbet hele tiden, hvilket var grunnen til at han ikke traff noen. Om han ikke hadde jobbet hele tiden (eller ikke hadde vært programmerer og dermed kanskje hadde jobbet sammen med noen kvinner), ville han hatt tid til å dyrke hobbyer han kunne ha ramset opp, men i så fall hadde han ikke hatt behov for det, fordi han ikke hadde trengt nettjenester for å treffe folk. Ja, han var en datanerd, men han var også smart, morsom og rimelig kjekk, syntes han. Han hadde bare ikke fem hobbyer eller fem artige ting han ikke kunne leve uten, eller fem interessante ting på nattbordet (et ærlig svar ville ha vært: et halvfullt vannglass, et kvart vannglass, et tomt vannglass, et sammenkrøllet, brukt papirlommetørkle og nok et sammenkrøllet, brukt papirlommetørkle) eller fem avslørende håp for fremtiden (aldri mer å måtte gjøre dette, ganger fem). Han brydde seg heller ikke om andres hobbyer eller fem helt nødvendige ting i livet, på nattbordet eller i fremtiden. Han hadde allerede besvart andre varianter av disse meningsløse spørsmålene på et annet nettsted, datet de aktuelle kandidatene og innsett hva alt dette våset førte til. Det førte til vås. Hvis du valgte dem som virket relativt jordnære (bøker, skrivesaker, leselampe, klokkeradio, mobiltelefon), fikk du de kjedelige. Hvis du valgte dem som virket eksentriske (gul sydvest, polaroidkamera, mineralvann med limesmak, bilde av Gertrude Stein, plastfigur av formann Mao), ble du sittende igjen med de gærne og selvopptatte. Hvis du valgte den ene som tilsynelatende passet (bærbar datamaskin og ærlig talt ikke noe annet, for den har alt jeg trenger), traff du en datanerd som minnet så om romkameraten din fra studietiden at du begynte å lure på om han kunne ha gjennomgått en mindre vellykket kjønnsskifteoperasjon uten å fortelle deg om det. Du hadde altså valget mellom kjedelig, sprø eller Trevor Anderson.

Fem ting Sam ikke kunne leve uten: sarkasme, hån, forakt, fleip og kynisme.

Det var naturligvis ikke hele bildet. I så fall ville han ikke ha drevet med nettdating. Han ville ha murt seg inne i en kjellerleilighet og vært strålende fornøyd med å pleie sine egne lyster (Xbox, Wii, PlayStation, 52-tommers plasmaskjerm, nachos). I stedet prøvde han seg ute i verden nok en gang. Tydet ikke dette på en ukuelig optimisme med hensyn til kjærligheten (håp, godt humør, varme, sjenerøsitet, et ønske om noen å kysse godnatt)? Kanskje, men det var altfor kleint til at han kunne skrive det på det idiotiske skjemaet.

Problemet med det idiotiske skjemaet var følgende: Ikke nok med at folk ikke fortalte sannheten – problemet var at det ikke var mulig å fortelle sannheten selv om man ønsket å gjøre det. Gjenstander på et nattbord gir ikke noe bilde av et menneskes sjel. Fremtidshåp lar seg ikke utkrystallisere til noe som passer i skjemaer eller for fremmede mennesker. Skjemaer hvor man skal fylle ut de tomme feltene, er morsomme, men sier egentlig ingenting om sjansene for et langvarig forhold. (De er egentlig ikke så morsomme heller.) Selv spørsmål som er enkle å besvare, avslører ikke det man trenger å vite. Sam hadde for eksempel lyst til å treffe en kvinne som både kunne og ville lage mat, og som likte det, men ikke fordi hun var en slags husmor-gudinne som måtte ha huset gullende rent til enhver tid (Sam var ikke spesielt ryddig av seg), og heller ikke fordi hun mente at kvinnens plass var i hjemmet og at hennes oppgave var å gjøre mannen til lags (Sam var feminist), og ikke fordi hun var av den typen som bare spiste organisk, bærekraftig, kortreist, kjemikaliefri, økologisk, hel, rå veganmat (jf. Sams nevnte forkjærlighet for meieriprodukter). Det måtte være fordi Sam ikke lagde mat, i motsetning til henne, og fordi de begge trengte mat i livet. Til gjengjeld ville han påta seg andre huslige oppgaver, som å vaske opp, brette klær eller vaske badet. Det var ikke plass til alt dette på skjemaet, og det var heller ikke noen rubrikk som kunne vise at han var den typen mann som mente at sånne bisarre detaljer var relevante.

Og likevel – en mann har sine behov. Og ikke dem du tenker på. Eller, de også, men det var ikke først og fremst dem Sam var opptatt av. Det Sam først og fremst var opptatt av, var at det hadde vært hyggelig å ha noen å gå ut og spise middag med på fredagskveldene, noen han kunne våkne opp sammen med på lørdag morgen, som kunne bli med ham på museum og kino og teater og fester og restauranter og baseballkamper og lange helgeturer, dagsturer, skiturer, besøk hos foreldre, vinsmakinger og firmafester. Særlig dette siste var presserende for Sam, som jobbet i nettdatingfirmaet hvis skjema voldte ham så mye besvær. Firmaet sysselsatte mange kule og dynamiske folk – hvorav de fleste var menn – som hadde med seg mange kule og dynamiske folk – hvorav de fleste var kvinner – til de mange kule og dynamiske gallamiddagene firmaet arrangerte. Sam hadde ikke eid et eneste slips før han fikk jobb der, og han var verken spesielt kul eller dynamisk. Han følte dessuten at jobben som programmerer i et kontorlandskap med båser, omgitt av andre programmerere med obskure matematiske formler på T-skjortene, Star Trek-leker og sjukantede Rubiks kuber, burde ha fritatt ham fra denne typen jobbforpliktelser. Men advokatene, visedirektørene og finansdirektørene var i flertall, og dessuten jobbet de i et nettdatingfirma – å dukke opp alene på sånne tilstelninger svekket karrieremulighetene hans. Sam tilbrakte disse kveldene i den altfor stive smokingen sin og dro tafatte interne vitser sammen med de tafatte, single programmererkollegaene, nippet til gratis vodka-tonic og bekymret seg over at han kanskje aldri ville finne den store kjærligheten.

På videregående i Baltimore, da Holly Palentine gjennomskuet hans keitete ytre og oppdaget det varme hjertet som banket innenfor, og sa seg villig til først å danse med ham på skoleballet, og så bli med ham ut på middag og kino for deretter å tilbringe de fleste dagene etter skoletid med å kline med ham i kjelleren, hadde Sam gått ut fra at han kom til å gifte seg med ungdomskjæresten. Han husket at de danset tett inntil hverandre mens han forestilte seg hvordan de ville ta seg ut på bryllupsdagen. Så sendte hun ham et brev fra en jentespeiderleir der hun var leder, og spurte om de fortsatt kunne være venner. Fortsatt? Sam hadde ikke oppfattet at det i det hele tatt var et tema. På MIT hadde han prøvd å sjekke studiner på hybelhuset i sene kveldstimer, prøvd seg på jenter som flørtet med ham på fester, forelsket seg hodestups i baristaen på Shot Through the Heart (enda han aldri hadde prøvd å snakke til henne), og hatt et halvannet år langt ordentlig forhold til Della Bassette, som så tok eksamen og dro på et treårig oppdrag som hjelpearbeider i Zimbabwe, samt ytterligere halvannet år med et ordentlig-trygt-begynne-å-tenke-på-forlovelsesringer-forhold til Jenny O´Dowd, som virkelig elsket ham og ville være sammen med ham for bestandig, bortsett fra at hun nærmest ved et uhell havnet i seng med romkameraten hans det siste semesteret. To ganger. Så prøvde Sam seg som singel, ettersom det gjorde det langt mindre sannsynlig at sjelen hans ville bli knust eller hjertet splintret i enkeltatomer. Han prøvde å ikke bry seg, ikke risikere noe og ikke se seg omkring mens han hang med kamerater, dro på ferie alene, drev med egenutvikling og kuttet ut kabel-TV. Ikke noe av det virket heller. Ved å ikke bli forelsket minsket han risikoen for å bli såret, men ærlig talt skjønte han ikke poenget.

Når han ikke skjønte poenget, var det ikke fordi han var en sånn som alltid, alltid må ha kjæreste, det var ikke fordi han ikke kunne se seg selv som en hel person uten en partner, og det var ikke fordi det var vanskelig å finne noen å ha sex med; det var fordi at når han ikke tilbrakte tid sammen med noen han var glad i, endte han med å være for mye sammen med mennesker han ikke var glad i. Kollegaene var greie nok så lenge de var på jobben, men de hadde ikke stort å snakke om når de gikk ut etterpå. Happy hour med venner han ikke hadde hatt kontakt med siden studiedagene, minnet ham på hvorfor han ikke hadde kontakt med dem lenger. Når han småpratet med folk på fester hos venners venner, måtte han stadig late som om han var fascinert av ting han ikke var fascinert av i det hele tatt.

Da Sam flyttet fra østkysten og slo seg ned i Seattle, prøvde han nettdating, og syntes det var ufattelig at han var blitt trettito og et halvt år uten å ha tenkt på det før. Sam hadde tro på datamaskiner og programmering, på informasjon som lot seg kode, på algoritmer, tall og logikk. Faren hans var også programmerer, og professor i informatikk ved Johns Hopkins-universitetet, så Sam var oppdradd til å bli en troende: Datamaskiner var religionen hans. Alle andre så på nettdating som den eneste muligheten man hadde igjen hvis man ikke hadde møtt noen i universitetsmiljøets enorme hav. Men Sam likte nettdating fordi metoden fjernet noe av mysteriet. Kanskje du møtte noen, likte henne, og hun likte deg. Dere fant tonen og ble kjærester. Det gikk ganske så bra, og dere kom stadig nærmere hverandre, fant dyptfølt kjærlighet, men likevel gikk hun til sengs med romkameraten din når du dro hjem i helgen. Datamaskiner ville aldri tillate sånne avvik.

Sam hadde fremdeles til gode å lykkes med nettdating. Men å jobbe med det var godt betalt. Og det var en god nummer to, etter hans mening. En junimorgen da det egentlig var altfor fint til å gå på jobb, fikk hele teamet til Sam en ydmyk tekstmelding fra sjefen. «Dere er herved advart,» skrev Jamie. «SSs agenda for AO i dag: Kvantifiser det menneskelige hjerte.» Jamie henviste til selskapets enormt betydningsfulle direktør, sjefen til sjefen hans, som SS. Sam elsket det. SS hadde nylig bestemt at hvert team skulle begynne dagen med et møte der alle sto oppreist. Tanken var å formidle at selskapet ikke kastet bort sine begavede programmereres tid på vanlige møter, bare kortvarige sammenkomster i korridoren. Stort sett innebar dette at de varte like lenge som vanlige møter, men manglet komforten i form av stoler og wienerbrød. Derfor kalte Jamie det AO! – i teorien en forkortelse for Alltid Oppreist, men egentlig en betegnelse for hvordan beina føltes mot slutten av et møte. Sam elsket dette også. Dessuten likte han at Jamie ikke var overdrevent opptatt av punktlighet, noe som innebar at Sam rakk å løpe tilbake til leiligheten og skifte til mer behagelige sko.

«Nå skal dere høre,» sa Jamie da Sam innfant seg. «SS mener at vi må forbedre nettoresultatet vårt. Enkelte datingtjenester lover ’morsommere dater’. Andre skryter av ’høyeste prosentandel giftermål’. SS vil høyne innsatsen. Altfor mange dater går skeis. Altfor mange ekteskap ender med skilsmisse. Hva er bedre enn dating og bedre enn ekteskap?»

«Venner man har sex med?» gjettet Nigel fra Australia.

«Sjelevenner,» sa Jamie. «SS ønsker seg en algoritme som kan finne din sjelevenn. Derfor formidler jeg ønsket videre til dere. Kjærlighet er vanskelig. Altfor mange menneskelige variabler. Sjelen er ikke logisk. Hjertet vil ha det hjertet vil ha. Vanskelig å sette fingeren på. Vanskelig å kvantifisere og programmere. Men vi er programmerere, og dette er jobben vår. Derfor må vi gjøre det likevel. Fortell meg hvordan.»

«Ved å øke oddsene for å få sex,» sa Nigel. «Mer løsslupne dater fører til at folk knyttes fortere og tettere sammen. Jo lenger man går på den første daten, jo mer informasjon får man om seksuell kompatibilitet.»

«Kommer ikke til å funke,» innvendte Rajiv fra New Delhi. «Dater er noe dritt.» På dette punktet var alle programmererne enige, bortsett fra Nigel.

«Det er ikke særlig morsomt,» sa Gaurav fra Mumbai.

«Det er fryktelig pinlig,» sa Arnab fra Assam.

«Og alt sammen er bare ljug,» sa Jayaraj fra Chennai. Dette var fem indiske delstater Sam var blitt ekspert på siden han begynte som programmerer: Delhi, Assam, Maharastra, Tamil Nadu og Vest-Bengal. «Man fremstår så mye verre på en date enn i virkeligheten,» fortsatte Jayaraj. «Man klarer ikke si to sammenhengende setninger uten å høres ut som en idiot. Man stammer og tar opp pinlige temaer og driter seg ut stadig vekk. Det er ikke sånn man er i virkeligheten.»

«Eller man fremstiller seg som bedre enn man faktisk er,» la Sam til, «noe som også er løgn. Man dresser seg opp, fikser håret og bruker sminke når man i virkeligheten kommer til å vase rundt i leiligheten dagen lang, i yogaklær og med hestehale.»

«Sminke?» Jamie hevet et øyebryn og stirret på ham.

«Hestehale?» mumlet Jayaraj undrende.

«Vi trenger en tredjepart,» foreslo Arnab, «sånn som hinduastrologene, som har kjent alle landsbyboerne i generasjoner og arrangerer ekteskap som varer livet ut.»

«Det finnes en Kirsten giftekniv i mange kulturer. Japanske nakodoer. Jødiske shadchen.» Gaurav hadde en master i antropologi fra Santa Cruz-universitetet. «Det finnes tusenårige tradisjoner. De har erkjent en sannhet.»

«Og hvilken sannhet er det?»

«Hvem folk tror de er og hva folk tror de vil ha, er ikke egentlig hvem de er og hva de egentlig vil ha,» forkynte Gaurav alvorlig. «Kloke gamle mennesker, noen ganger med magiske evner, spleiser deg i stedet basert på hvem du egentlig er, og hva som er til ditt eget beste.»

«Jeg har ingen gamle vise menn,» sa Jamie.

«Nei, du har noe som er bedre,» sa Sam. «Du har programmerere. Vi kunne grave litt dypere i de opplysningene som brukerne oppgir. Se hva opplysningene sier om dem, i stedet for hva de sier om seg selv.»

Alle begynte å bli slitne i beina, så de ble enige om at å grave dypere kunne være verdt et forsøk.

«Vi skal altså beskylde kundene våre for å lyve,» sa Jamie. «Jeg er sikker på at SS kommer til å elske det.»

Sam stoppet for å ta seg en kopp kaffe på vei tilbake til pulten sin. (Det var fem steder innenfor en radius på et par hundre meter fra pulten til Sam der man kunne få en dobbel latte i verdensklasse: espressoautomaten i andre etasje, espressoautomaten i fjortende etasje, kafeen, kaffebaren nede i lobbyen som vendte mot Fifth Avenue, og kaffebaren i lobbyen som vendte mot Fourth Avenue. Sam elsket Seattle.) Så satte han seg ned og grublet over hvor folk avslørte sannheten om seg selv, om ikke på nettdatingskjemaer. Han sendte en melding til Jamie. «Kan jeg få tilgang til klientenes kontoopplysninger?»

Jamie svarte med det samme. «Du vil altså beskylde kundene våre for å lyve, og krenke privatlivets fred. SS kommer til å elske det også.»

Dette var det første vanntette beviset Sam hadde på at kundene løy om seg selv: Alle og enhver var hysterisk opptatt av personvern på internett, men når de ble lovet kjærlighet, eller i det minste sex, ga de Sam adgang til kontoopplysninger, kredittkortutskrifter, e-postkonti og alt annet han ellers måtte ønske, bare fordi han spurte pent. Der så han dem, ikke slik de fremstilte seg selv, men slik de virkelig var. Han la merke til at de oppga økologisk blåbær, hvetegress-smoothies, rød quinoa, tempeh reuben-sandwich og belugakaviar som sine fem yndlingsmatvarer, men at de gjennomsnittlig brukte 47,40 dollar i måneden på 7-Eleven i fjor. Han merket seg at de fem tingene de hevdet å ha på nattbordet, var DVDutgaver av utenlandske filmer, men de så Shrek Forever After i 3D to ganger på kino og tilbrakte den uka det var festival for utenlandske filmer, sammen med gamle studiekamerater på en bondegård i Wyoming. Han la merke til at de hevdet å skrive litt, og noen la til og med inn et sitat fra Ulysses i profilen sin, men Sam analyserte e-postene deres og fant ut at de var blant de tolv prosentene som brukte færrest adjektiver og ikke hadde den fjerneste anelse om hvordan man brukte semikolon. Alle løy. Det var ikke ondsinnet, og vanligvis ikke engang med vilje. Det viste seg bare å være ganske stor forskjell mellom hvordan folk så seg selv og hvordan de egentlig var.

Sam var nok romantiker, men han var også programmerer, og siden han var en mer vellykket programmerer enn romantiker, valgte han å satse på sitt beste kort. I to hele uker jobbet han som besatt med en algoritme som skulle finne ut hvem folk egentlig var. Den ignorerte skjemaene man fylte ut selv, og i stedet gransket den utgiftsposter, kontoutskrifter og e-poster. Den leste folks chatlogger og tekstmeldinger, hva de la ut på hjemmesiden sin og hvilke statusoppdateringer de foretok. Den leste bloggen din og registrerte hva du bidro med på andres blogger. Den så på hva du kjøpte på nettet, hva du leste på nettet, og hva du omhyggelig unngikk på nettet. Den ignorerte hvem du sa du var, og hvem du sa du ville ha, til fordel for hvem du virkelig var, og hvem du virkelig ville ha. Sam blandet de eldgamle tradisjonene til ekteskapsarrangører med de sannhetene som brukerne avslørte uten å ville vedstå seg dem, kombinert med kraften i moderne dataprosessorer, og skapte algoritmen som endret datingverdenen for alltid. Han knekket koden til hjertet ditt.

Kollegaene var imponert. Jamie var fornøyd. Men SS var overbegeistret for algoritmen, særlig da han fikk se konseptdemoene og hvor utrolig bra det hele kom til å fungere.

«Vi skal gjøre det nok med bare én date!» utbrøt SS entusiastisk. «Det blir ikke behov for mer. Her snakker vi super-app!»

Nabojenta

SAM MÅTTE SELVFØLGELIG PRØVE algoritmen selv. Han ville vite hvordan den virket. Han ville bevise at den virket. Men først og fremst ville han at den skulle virke. Han ville at algoritmen skulle gjennomsøke verden og peke, som med en guds finger, og si: «Henne.» Hvor god var denne algoritmen? På første forsøk koblet den Sam med Meredith Maxwell. Hun jobbet på nabokontoret. I markedsavdelingen. I samme firma som Sam. På første date møttes de til lunsj i kantinen på jobben. Hun lente seg mot dørkarmen og gliste til ham da han kom ut av heisen. Han gliste hjelpeløst tilbake.

«Meredith Maxwell,» sa hun og tok Sam i hånden. «Vennene mine kaller meg Max.»

«Ikke Merde?» spurte Sam med vantro i stemmen, sjokkert over hva han hadde fått seg til å si. Hvem drar en sånn vits – pretensiøs, dårlig og fransk – første gang man møter noen? Han oppførte seg klønete, frekt og ganske ufint.

Utrolig nok begynte Meredith Maxwell å le. «Je crois que tu es le premier.»

Det var som om et mirakel hadde inntruffet. Hun syntes det var morsomt. Hun syntes Sam var morsom. Men det var ikke noe mirakel. Det var datateknologi.

«Hvor har du lært å snakke fransk?» spurte Sam, som hadde gjenvunnet fatningen da de hadde satt seg ned ved et diskré hjørnebord i kantinen med lunsjbrettene sine.

«Jeg var i utlandet et år, og studerte ved universitetet i Brugge. Jeg lærte flamsk også.»

«Det har du vel fått bruk for,» sa Sam.

«Mindre enn man skulle tro. De eneste jeg snakker flamsk med, er hundene mine.»

«Har du hunder?»

«Snowy og Milou.»

«Har du oppkalt hundene dine etter en belgisk tegneserie?»

«Etter den engelske oversettelsen av en belgisk tegneserie,» sa Meredith Maxwell.

Sam var usedvanlig godt fornøyd med seg selv. Selv om hun ikke hadde skrevet noe om hundenavn i datingprofilen sin, og Sam ikke hadde nevnt at han hadde hatt dilla på Tintin i barndommen, hadde han på en eller annen måte klart å skrive en algoritme som fant det ut likevel. Han var et slags geni. Meredith Maxwell var på sin side vakker og morsom, trettifire år gammel (Sam likte eldre kvinner, selv om de bare var sju måneder eldre), hun var bereist, språkmektig, hundeelsker og likte jordbærisen i kantinen, i tillegg til at huden hennes luktet som havet.

«Dette var gøy,» sa Meredith da de ryddet av brettene sine. Men hun hørtes ikke helt overbevist ut.

«Skal vi treffes igjen?» spurte Sam.

«Kanskje ikke på jobben?» Sam registrerte at det ikke var et nei, men heller ikke et selvfølgelig-ikke-vær-dum-ja. Var ikke dette så bra som han trodde? Var det bra på papiret (OK, i datakode), men ikke i virkeligheten? Eller enda verre – var hun den perfekte matchen hans, den ene sjelen i hele verden som ville passe sammen med hans, et avkok av hele menneskeheten destillert ned til hans platoniske partner… og så likte hun ham bare sånn passe? Han prøvde å komme på hvilke steder som ville gjøre inntrykk. Hadde han vært helt idiot? Kantinen på jobben egnet seg ikke til å gjøre et godt inntrykk. Denne daten burde ikke telle i sammendraget. Han trengte et nytt forsøk. «La oss finne et helt spesielt sted å spise middag.»

«OK,» sa hun.

«Hva med … Canlis? Campagne? Rover’s?» Sam ramset opp dyre restauranter på måfå. Han hadde aldri vært på noen av dem. «Vi kan jo ta fergen over til Victoria? Canada er veldig romantisk.»

«Jeg blir sjøsyk,» sa hun.

«Hva med restauranten på toppen av The Space Needle?»

«Liker du baseball?» spurte hun.

Sam sluttet å puste. Var dette et lurespørsmål? «Jeg liker baseball.»

«Hva med middag på stadion? Lørdag kveld? Pølse i brød mens vi ser på kampen? Det er kanskje morsommere?»

Kampen var morsom. Det var morsomt å spise ute også, om enn litt mer uformelt enn Sam opprinnelig hadde foreslått, selv om restauranten gikk for å være ganske fin. Det samme var kampen Meredith hadde valgt for dem, og utspørringen hennes etterpå. Den minnet om en eksamen, men presset var større (det var tross alt mer som sto på spill). De hadde det også morsomt da de så en koreansk skrekkfilm på kino, og da de dro på dagstur til Hurricane Mountain. Men likevel var det kanskje ikke helt full klaff. Eller kanskje det var det.

«Jeg kan ikke unngå å legge merke til det,» sa Meredith etter den lange turen, etter at de hadde dusjet hver for seg og tørket håret, mens de satt på gulvet i leiligheten hennes og drakk rødvin i skjæret fra stearinlys og spiste thai-take-away. «Men du har faktisk ikke kysset meg ennå.»

«Har jeg ikke?» sa Sam.

«Niks.»

«For en merkelig forglemmelse. Hva tror du det skyldes?»

«Kanskje du ikke liker meg,» foreslo Meredith.

«Jeg tror nok ikke det er grunnen,» sa Sam.

«Kanskje du liker meg, men synes jeg er fryktelig stygg?»

«Nei, jeg tror ikke det heller,» sa Sam og akte seg litt nærmere henne på gulvet.

«Kanskje du er en elendig programmerer. Kanskje denne algoritmen din ikke fungerer og vi ikke passer sammen i det hele tatt, et umake par, født i feil stjernetegn, dømt til å mislykkes og helt uten kjemi?»

«Jeg er en glimrende programmerer,» sa Sam.

«Kanskje du er redd,» sa Meredith.

«For hva da?»

«For å bli avvist.»

«Det er ikke særlig sannsynlig. Kanskje du er redd.»

«Jeg?» utbrøt hun.

«Ja, du,» sa Sam og flyttet seg enda litt nærmere. «Kanskje du er for redd til å kysse meg. Kanskje du har liljelever.»

«Liljelever? Har du i det hele tatt noen anelse om hva det betyr?» spurte hun. «Skulle leveren være full av blomster? Eller er det navnet på ei lita jente? Eller betyr det at alle giftstoffene leveren siler ut, stammer fra blomster?»

«Det stammer fra den gamle forestillingen om kroppsvæsker. Galle, blod, slim,» mumlet Sam romantisk. «Du har ikke nok av dem til å sette farge på leveren din, så den er helt hvit og blek og feig. Den bare henger der nede i fordøyelseskanalen din og sier at du ikke skal kysse meg.»

«Hva du vet, Sam,» sa hun.

«Er det noe galt i det?» spurte han og rettet seg opp. Han hadde lent seg så langt mot henne med øynene halvt lukket at han nesten ble svimmel. Eller kanskje det ikke var det som var grunnen.

Hun tenkte seg om. «Jeg liker intelligente menn, men jeg tror at jo mindre snakk det er om slim rett før vårt første kyss, jo bedre.»

«Jeg visste ikke at det var like før vårt første kyss,» sa Sam.

«I så fall vet du nok ikke alt, når det kommer til stykket.»

Kysset hun ham, eller kysset han henne? Eller var de på det tidspunktet så nær hverandre at det neste innpustet trakk munnene deres sammen; at den voldsomme hjertebanken til Sam vippet ham bort til henne? Var det skjebnen eller det faktum at de passet så godt sammen, eller var det datateknologi? Sam glemte å bry seg om det. Sam glemte å tenke på det. Sam glemte å tenke på noe som helst.

De kysset hverandre en stund. Så sluttet de en stund, og ble sittende og trekke pusten sammen. Det hang en masse modellfly fra taket i Merediths leilighet. Skyggene de kastet i skjæret fra stearinlysene, fikk Sam til å føle at han fløy. Eller kanskje det ikke var det som var grunnen. Så sa Meredith: «Det var jo fint. Hvorfor har du ventet så lenge?»

Sam prøvde å si noe lett, som: «Hvorfor har du ventet så lenge?» Han prøvde å få liljeleveren tilbake i samtalen mens pulsen roet seg, men i stedet svarte han ærlig. «Jeg tror … jeg er temmelig sikker på at dette blir mitt siste første kyss. Noensinne. Så jeg ville nyte det.»

«Vel, hva synes du?» spurte Meredith.

«Jeg husker ikke,» sa Sam, og hun smilte, men det var faktisk også et ærlig svar. «La meg prøve én gang til.»

London calling

SAM SNUDDE SEG I SENGA neste morgen så han kunne se Meredith ordentlig. Hun sov fortsatt, hadde ikke pusset tennene, hadde sovesveis, og han så på henne i et minutt eller to før han sa noe. «Hva nå?» spurte han. «Skal jeg flytte inn hit, eller?»

«Hva?»

«Skal jeg flytte inn nå? Eller vil du vente litt?»

«Jeg tenkte på brunsj,» sa Meredith.

«Og så drar jeg for å pakke etterpå?»

«Jeg tenkte på brunsj, og så kunne vi kanskje gå en tur. Tuller du?»

«Det er en perfekt algoritme, Merde,» sa Sam.

«Perfekt?»

«Den tar ikke feil. Jeg har laget den selv, vet du. Det er et skikkelig kvalitetsprodukt.»

«Likevel. Jeg tror jeg vil ha vårt første kyss mer enn tolv timer bak oss før du flytter inn.»

Sam tenkte seg om. «Kanskje du skal flytte inn hos meg, da?»

«Jeg er ikke sikker på om det er poenget her, men ikke tull – jeg flytter ikke inn i ettromsleiligheten din.»

«Hvorfor ikke?»

«Senga di er en plattform. Kjøkkenet ditt er et gassbluss. Jeg har to hunder.»

«Og en masse små fly. Ja, ja. Så blir det her, da.»

«Dra til London. Så snakkes vi etterpå.»

Sam skulle til London på den internasjonale konferansen om ny teknologi og sosiale medier, som denne gangen ble kalt «London, kjærlighetens by: Dette er hjertet ditt på tekno», en tittel som var både dum og forvirrende, ettersom London var byen for mange ting (te, mumier og bakte poteter var noe av det første han kom på), men ikke egentlig for kjærlighet. Han hadde selvfølgelig meldt seg på konferansen lenge før han visste at dette skulle bli den uka da han kom til å forelske seg. Han argumenterte hardt for at Meredith skulle få bli med. «Markedsavdelingen bør være representert,» sa han til Jamie, og så prøvde han en ny vri. «Meredith og jeg er jo fantastisk god reklame for algoritmen.» Men disse anmodningene ble avslått. «Jeg tror jeg får mer av oppmerksomheten din hvis du reiser uten henne,» sa Jamie.

Dette var bare sant i en viss forstand. Det var en travel tur. Det var en endeløs rekke møter og investorer som skulle presenteres for produktet, samt foredrag, cocktailselskaper og frokoster der han måtte være til stede, i tillegg til alle de tekniske vanskelighetene som måtte løses. De var av den typen som ikke er til å unngå med lånt utstyr langt hjemmefra, når masse penger og prestisje står på spill, mens alle konkurrentene ser på, og alt må gå knirkefritt. Sam kunne ikke begripe hvorfor det skulle være så mange problemer – og at så mange av dem skulle være hans – når alle innenfor en radius på tre kvartaler var datafolk og hele poenget med konferansen var teknologi, men han fikk ikke mye tid til å gruble over det. Alt dette måtte gjøres, og dessuten var det museer å utforske, kirker å besøke, markeder å vandre omkring på, pints som skulle drikkes og teaterforestillinger som skulle sees. Alt dette, pluss å vandre gatelangs i regnet og stirre på elven, og drikke te på kafeer mens han lengtet etter Meredith. Han følte seg ikke hel når han var borte fra henne, selv om det bare var i to uker. Han kunne kjenne fraværet hennes fysisk. Det føltes som om han manglet en lunge. Og han nøt hvert sekund av det.

Da han var på vei tilbake til hotellet den første kvelden, stoppet han for å spise sen middag på en kinarestaurant i Tottenham Court Road, og fikk en lykkekake der det sto: «Fravær gjør hjertet kjærligere.» Han sendte det som tekstmelding til Meredith.

«De tar helt feil,» skrev hun tilbake. «Fravær gjør deg sprø.»

Han formelig svevde tilbake til hotellet. Så gjorde han seg klar til å legge seg, og ringte henne.

«Hvordan sprø da?» spurte han.

«Jeg er på jobben,» svarte hun.

«Å? Det er etter kontortid her. Gå hjem og ring meg.»

«Jeg skal ut med Natalie. Kan vi chatte i morgen?»

«Bare hvis du forteller meg hva du mener med sprø,» sa Sam.

«I morgen,» sa hun, og han la seg til å sove. Klokka halv seks på morgenen ringte videochatten hans. Den hadde ringt en god stund før han våknet, og omformet drømmen hans om å være fanget i en hinderløype under vann, til en hinderløype under vann der han ble belønnet med en ringende klokke når han kom i mål.

«Mmm… ´lo?» stotret han.

«Heisaan!» sang hun, søt og myk. Og full.

«Mmff,» sa han.

«Er du der?»

«Mmmffff.»

«Det ser ut som om du er i en hule.»

«Ikke i en hule.»

«Jeg kan ikke se noe.»

«Det er mørkt.»

«Hvorfor det?»

«Det er midt på natten.»

«Nei, det er natt her. Det må være morgen der.»

«Kanskje i teknisk forstand,» sa Sam mens han sakte kom til bevissthet. «Men ikke i den forstand at solen er oppe.»

«Det er sommer i London,» protesterte Meredith. «Solen er alltid oppe.»

«Jeg tror kanskje du har gått glipp av et poeng her,» sa Sam. «Det er mørkt fordi jeg har gardinene trukket for. Fordi det er natt.»

«Burde ikke du hatt jetlag?»

«Jeg er usedvanlig flink til å sove.»

«Burde ikke du vært gladere for å snakke med meg?»

«Det er veldig få ting som gjør meg glad klokka halv seks om morgenen.»

«Vil du vite hvordan fravær gjør deg sprø?»

«Ja visst. Hvordan da?»

«Slå på lyset så jeg kan se deg.»

Sam veltet seg over på siden og gjorde det mens han myste hjelpeløst mot henne fra den andre siden av jordkloden og et halvt døgn foran i tid.

«Man blir sprø på den måten at man går ut med yndlingsvenninnen sin, som man ikke har sett på flere uker, på yndlingsbaren sin, der man ikke har vært på flere måneder, og ser yndlingslaget sitt slå Yankees elleve–én, og likevel går man rundt og føler et voldsomt savn hele kvelden.»

«Det er ikke sprøtt å savne meg. Det er sunn fornuft.»

«God natt, Sam.»

«Det er lett for deg å si. Du har ikke bestilt vekking om en halv time.»

«Er det i morgen du skal holde presentasjonen din?»

«I dag. Ja.»

«Den store presentasjonen?»

«Stemmer.»

«Foran hundrevis av skikkelig smarte folk?»

«Kanskje flere tusen.»

«Og fremtiden til hele firmaet – vårt firma – står på spill?»

«Jeg er en veldig betydningsfull person.»

«Er du nervøs?»

«Mer og mer.»

«Herregud, Sam,» sa Meredith. «Du burde virkelig få deg litt søvn.»

Da Sam trakk fra gardinene litt senere, oppdaget han at rommet ikke ble stort lysere enn det hadde vært. En time senere møtte han Jamie i lobbyen. Jamie var fra London. Han hadde kommet til Seattle et år tidligere, på direkte ordre fra SS, for å drive Sams avdeling. Selv hevdet Jamie at det var på grunn av hans overlegne lederegenskaper og teknologiske ekspertise. Sam hadde imidlertid en mistanke om at SS hadde latt seg forføre av Jamies britiske dialekt, som fikk ham til å høres smart og verdensvant ut når han i all vennskapelighet forklarte hvor praktisk ugjennomførbare de oppblåste ideene til SS var. Han var skuespillerutdannet med Shakespeare som spesialområde før han gikk over til datamaskiner, så han kunne fremføre forretningslivets trivialiteter med en dramatikk, rytmikk og verdighet som etter SSs mening passet utmerket til hans egen følelse av betydningsfullhet. På denne turen spilte Jamie rollen som både sjef og guide. Og dronningens tapre forsvarer.

«For et drittvær, dude,» sa Sam til hilsen, med sin beste Monty Python-stemme.

«For et drittvær, mate,» rettet Jamie. «Og hva vet du om det, forresten? Du bor i Seattle. Det er like mye drittvær der som her.»

«Men vi takler det bedre.»

«Hvordan da, om jeg tør spørre?»

«Kaffebarer,» sa Sam.

«Puber,» svarte Jamie.

«OK. Det man virkelig trenger i tillegg til alt regnet, er en kald øl, som dessuten virker deprimerende.»

«Vi serverer ikke ølet kaldt her,» sa Jamie.

«Der ser du!» sa Sam.

«Vi kan alltids ordne en kopp kaffe,» sa Jamie mens de gikk mot T-banestasjonen.

«Ja visst. Drittkaffe.»

Jamie dyttet ham ut i en sølepytt, og Sam måtte gjennomføre den store presentasjonen sin i våte sko. Til tross for dette ble Sam og algoritmen hans belønnet med trampeklapp og en runde med spørsmål, som måtte avbrytes etter halvannen time fordi noen andre skulle bruke lokalet (noe Sam var evig takknemlig for).

Jamie tok ham med til en gastropub i nærheten av St. Paul’s for å feire, og der drakk Sam en pint av noe han måtte innrømme var det beste ølet han noen gang hadde smakt. Så gikk de over broen til Tate Modern for å kikke på utstillingen som fylte det enorme inngangspartiet – en modell av London by. Den var laget av skumgummi, så hvis man skulle bli fristet til å tråkke på nasjonalteateret eller snuble i Big Ben, ville man verken skade kunstverket eller seg selv. Modellen rakk et voksent menneske omtrent til livet, og var så detaljert at de kunne se den gjennom vinduene i Turbine Hall i miniutgaven av Tate Modern. De vandret rundt i gatene, som var mye tørrere enn gatene utenfor, inntil Jamie fant leiligheten han hadde vokst opp i, og kom til å hekte jakken sin fast i en restaurant han helt hadde glemt, men som han nå rett og slett måtte ta med Sam til.

«Er ikke jeg en god sjef, kanskje?» bemerket han.

«Jo, det er du.»

«Du holdt en fabelaktig presentasjon, Sam. Veldig smart. Nærmest genial.»

«Tusen takk.»

«Du kommer til å gjøre det bra,» sa Jamie.

«Sier du det?»

«Å, ja. Du kommer til å gjøre det veldig bra.» Så gikk han bort for å ta en titt på Tower of London.

I et galleri ovenpå fikk Sam en tekstmelding fra Meredith. «Du er ferdig!» sto det. «Jeg kikket ned under morgenmøtet i dag og oppdaget at jeg gikk med én blå og én sort sko.»

«Hvordan kan det være min feil?» skrev Sam.

«Fravær gjør deg sprø,» skrev Meredith.

Sånn var det under hele resten av turen. Konferanse om morgenen. Sose rundt i London sammen med Jamie om ettermiddagen. Vente på at Meredith skulle våkne der hjemme og ringe/tekste/chatte/ maile og i det hele tatt forvisse ham om at hun var høyst levende og tenkte på ham også. Hun sendte ham en fortløpende liste over hvordan hun ble sprø av at han ikke var der.

3) Kom i vanvare til å kalle baristaen «mamma».

4) Glemte å ta med plastposer til hundeparken og måtte plukke opp hundebæsj med noe løv.

5) Plukket opp hundebæsj med løv selv om ingen så på, og dessuten lå den ikke midt på fortauet eller noe sånt, og egentlig burde folk bare være litt mer oppmerksomme på hvor de trår, og spare alle disse plastposene som fyller opp søppeldyngene; men OK, mine er biologisk nedbrytbare, uten at det hjelper meg stort når jeg glemmer dem hjemme.

6) Klarte overhodet ikke å skrive brukerspesifikasjonene for mai/juni eller bli ferdig med dreieboken til den WilsonAbbot-greia eller møte Erin om kickoffen neste måned eller være tilstrekkelig oppmerksom under morgenmøtet til ikke å få kjeft (!) (som om jeg skulle vært en fireåring!) av Edmondson, men i stedet tenkte jeg på deg, tenkte på deg, tenkte på deg, og … tenkte på deg.

7) Klarte overhodet ikke å holde punkt 6 for meg selv og dermed virke kul, avmålt og nonchalant og bestemt og interessert men ikke altfor interessert og ikke altfor lett å få kloa i. Klin. Sprø.

Sams gjenværende lunge forsvant. Nå måtte han komme seg hjem, fort som pokker.

Endelig gikk siste del av det siste møtet på den siste dagen av konferansen mot slutten. Sam pustet lettet ut fordi det ikke ville bli flere tekniske feil, møter å gå i, arrangementer å delta på, og om nitten timer ville han sitte i et fly på vei tilbake til resten av sitt liv. Han traff Jamie på gastropuben igjen. Bortsett fra Meredith var den pinten det eneste tankene hans ustanselig hadde vendt tilbake til hele uka.

Jamie var sent ute, våt og opprørt. Han smøg seg ned ved bordet overfor Sam med en pint i hver hånd.

«Jeg har nesten ikke smakt på min ennå.» Sam nikket mot det nesten fulle glasset sitt. Han nøt det langsomt.

«Begge er til meg,» sa Jamie før han fortsatte. «Vil du ha den gode eller den dårlige nyheten først?»

Sams erfaringer i arbeidslivet tilsa at den gode nyheten aldri kunne oppveie den dårlige. Ikke på langt nær. I så fall begynte ikke samtalen på denne måten.

«Den gode nyheten,» sa Jamie, «er at SS er helt i hundre over hvordan det har gått på konferansen. Det tekniske har fungert greit. Arrangementene våre har gått på skinner. Du slo hele salen i bakken med algoritmen og presentasjonen din. Det er bra for firmaet. Investorene er over seg av begeistring. Vi har gjort SS til en veldig rik mann.»

«Akkurat hva jeg hadde til hensikt å gjøre,» sa Sam. «Hva er den dårlige nyheten?»

Jamie skar en grimase. «Den dårlige nyheten er at han tvinger meg til å gi deg sparken.»

Det måtte være en spøk. «Du tuller,» sa han.

«Niks.»

«Men hvorfor?»

«Algoritmen din koster dem en formue. Den er genial, Sam. Du burde vinne en pris eller noe sånt. SS mener du er et geni. Men den fungerer altfor bra.»

«Hvordan kan den fungere for bra?»

«Det viser seg at vi ikke tjener penger på å spleise folk. Vi tjener penger på ikke å spleise folk, men gi dem håp om at vi snart vil klare det. Algoritmen fungerer altfor raskt. Inntektene fra påmeldinger går i taket, men inntektene fra månedsabonnementene går i dass. Det koster SS en formue.»

«Du sa jo nettopp at vi hadde gjort ham veldig rik,» sa Sam.

«Han vil bli enda rikere. Det er derfor han er SS.»

«Du fortalte nettopp at han var strålende fornøyd med at alt har gått så bra her borte.»

«Det er grunnen til at han ikke sparket deg før konferansen var over.»

Dette bekreftet Sams poeng om at gode nyheter aldri oppveier dårlige. At SS ble rik, var ikke egentlig nok lys i enden av tunnelen.

Han ringte Meredith så snart han var tilbake på hotellet, selv om han visste at hun ikke hadde stått opp ennå.

«Er dette en hevn?» spurte hun søvnig.

«Vil du ha den gode eller den dårlige nyheten?» spurte Sam.

«Oi.»

«Jeg har fått sparken.»

«Hva?! Hvorfor det?»

«Jamie påstår at jeg koster SS for mye penger.»

«Algoritmen er genial. Du er genial.»

«Han er helt enig. Men den er visst ikke noen forretningsmessig genistrek. Publisiteten er ikke nok i det lange løp. Han påstår at i det lange løp vil alle ønske at jeg aldri hadde oppfunnet den.»

«Ikke jeg,» sa Meredith.

«Det er fordi du er sprø,» sa Sam.

«Da slutter jeg også.»

«Det bør du absolutt ikke gjøre.»

«Jeg skal lede et mytteri. Hele markedsavdelingen går på dagen. La oss se hvordan han klarer å drive selskapet uten oss.»

«Neida, det går greit.»

«Det er urettferdig. Han burde forfremme deg, ikke sparke deg.»

«Det blir bra for meg å ha litt fri.»

«Å Sam, jeg er så lei for det. Hva kan jeg gjøre?»

«Hente meg på flyplassen i morgen ettermiddag?»